Chiar acum,
într-o mare albastră și strălucitoare,
milioane de pești fac sex.
(Urale)
Modul în care o fac și strategiile pe care le folosesc
nu sunt deloc asemănătoare cu ceea ce vedem pe uscat.
De exemplu, peștii papagal.
În această specie, toți peștii se nasc femele
și arată așa.
Mai târziu,
femela se poate transforma în mascul și arată așa.
Dar această nu e doar o schimbare spectaculoasă de garderobă.
Corpul ei își poate reabsorbi ovarele și poate crește testicule în locul lor.
În doar câteva săptămâni,
va trece de la a produce ouă la a produce spermă.
Este destul de impresionant,
și în ocean acest lucru e foarte des întâlnit.
De fapt, pun pariu că aproape toți ați mâncat un platou de fructe de mare
făcut din indivizi care și-au început viață având un anumit sex,
dar care s-a transformat ulterior.
Stridii?
Grouper?
Creveți?
Văd câteva persoane aprobând, da.
Dar nu toți peștii care își schimbă sexul se nasc femele.
Peștii clovn pe care îi știm din „Găsește-l pe Nemo”?
Toți se nasc masculi.
În lumea reală,
când mama lui Nemo murea,
tatăl lui Nemo, Marlin s-ar fi transformat în Marlene,
(Râsete)
și Nemo s-ar fi împerecheat cu tatăl lui transformat în mamă.
(Râsete)
Așadar, vedeți...
(Râsete)
Da.
Așadar, vedeți de ce Pixar
a ales o variantă mai creativă a narațiunii, nu-i așa?
(Râsete)
Schimbarea sexului în ocean se poate face în ambele direcții
și uneori chiar și de mai multe ori.
Și asta e numai una dintre minunatele strategii pe care animalele
le folosesc pentru a se reproducere în oceane.
Și credeți-mă când spun
că este una dintre cele mai puțin surprinzătoare.
Viața sexuală din oceane e fascinantă
și e de asemenea foarte importantă,
nu numai pentru biologiști marini tocilari ca mine
care sunt obsedați să înțeleagă aceste aventuri.
Ne privește pe toți.
În zilele acestea, depindem de pești
pentru a hrăni peste două miliarde de oameni
de pe planetă.
Avem nevoie de milioane
de stridii și corali pentru a construi recifuri imense
care ne protejează plajele de nivelurile ridicate ale mării și de furtuni.
Avem nevoie de medicamente din animale marine pentru a lupta cu cancerul
și cu alte boli.
Și pentru mulți dintre noi,
diversitatea și frumusețea oceanelor reprezintă o metodă de recreere,
relaxare și reprezintă o moștenire culturală.
Pentru a putea continua să ne bucurăm de diversitatea
pe care oceanul ne-o oferă,
peștii, coralii și creveții de astăzi
trebuie să poată crea peștii, creveții și coralii de mâine.
Pentru a face acest lucru, trebuie să facă mult, mult sex.
Până de curând,
ne era necunoscut cum se face sexul în mare.
E destul de greu de studiat.
Dar datorită științei și tehnologiei,
acum știm mult mai mult decât acum câțiva ani,
și aceste noi descoperiri ne arată două lucruri.
În primul rând, sexul în mare este foarte diferit.
În al doilea rand, acțiunile noastre afectează foarte mult viețile sexuale
ale tuturor animalelor marine, de la creveți la somon.
Știu. Este greu de crezut.
Așadar, astăzi o să vă împărtășesc câteva detalii despre cum o fac animalele marine,
cum întrerupem aceste aventuri marine
și cum am putea schimba asta.
Așadar, vă amintiți de peștii care își pot schimba sexul?
În multe locuri din lume, există reguli
de pescuit care impun o mărime minimă a peștilor care pot fi prinși.
Pescarii nu au voie să pescuiască pești foarte mici.
Asta le permite peștilor să crească și să se reproducă înainte de a fi prinși.
Acesta este un lucru bun.
Așadar pescarii pescuiesc pești mai mari.
Dar în cazul peștilor papagal sau al oricărei specii care își schimbă sexul,
pescuirea peștilor mari duce la dispariția tuturor masculilor.
Asta face foarte dificilă găsirea unui partener
de către o femelă
sau o obligă să își schimbe sexul mai devreme,
când are o mărime mai mică.
Ambele pot duce la micșorarea numărului de pești în viitor.
Ca să le putem fi de folos acestor specii,
trebuie să știm dacă își schimbă sexul,
cum și în ce moment.
Numai atunci vom putea crea reguli care să susțină aceste strategii sexuale.
De exemplu, alegerea unei mărimi maxime pe lângă cea minimă.
Provocarea nu e faptul că nu ne putem gândi la aceste soluții.
Provocarea e cunoașterea soluțiilor ce trebuie aplicate fiecărei specii,
pentru că și animalele pe care le cunoaștem foarte bine
ne surprind când vine vorba de viețile lor sexuale.
De exemplu, homarul din Maine.
Nu arată prea romantic
sau prea pervers.
Dar sunt ambele.
(Râsete)
În timpul sezonului de împerechere,
femelele homar caută masculii cei mai mari și mai răi,
dar aceștia sunt foarte agresivi
și atacă orice homar care se apropie, fie el mascul sau femelă.
În schimb, cel mai bun moment de a se împerechea pentru femela homar
este imediat după ce își pierde carapacea dură.
Așadar, trebuie să se apropie de mascul în cea mai vulnerabilă formă.
Ce ar putea face o fată?
Răspunsul ei?
Stropește-l repetat în față cu urină.
(Râsete)
În apă, urina este o puternică poțiune pentru iubire.
(Râsete)
Într-un mod convenabil, vezica homarilor e situată exact deasupra creierului
și au două orificii sub ochi
prin care pot împrăștia urina.
Așadar, femela ajunge la ascunzătoarea masculului
și atunci când el iese, îl stropește cu un jet de urină
și apoi pleacă.
Doar de câteva zile de stropire cu urină
e necesar ca mirosul ei să aibă un efect transformator.
Masculul se transformă dintr-un homar agresiv într-unul foarte iubitor.
După o săptămână, o invită pe femelă în ascunzătoarea lui.
După asta, sexul nu este complicat.
Așadar, cum întrerupem noi acest proces?
Ei bine, urina femelei poartă un semnal chimic esențial
care funcționează pentru că poate fi transmis prin apa mării
și homarii îl pot detecta folosind
receptorii de miros.
Încălzirea globală crește aciditatea oceanelor.
E rezultatul unei cantități crescute de dioxid de carbon ce intră în apă.
Schimbarea aceasta poate deteriora mesajul transmis de femela homar
sau poate afecta receptorii de miros ai masculilor.
Poluarea de pe uscat poate avea un efect similar.
Doar imaginați-vă consecințele
dacă poțiunea femelei dă greș.
Acestea sunt efectele subtile, dar foarte importante pe care noi le avem
asupra vieților amoroase ale creaturilor marine.
Și homarul e un animal
pe care îl cunoaștem bine pentru că trăiește lângă mal.
La adâncime, sexul devine și mai ciudat.
Fanfin anglerfish trăiesc la aproape un kilometru sub nivelul mării
în apele întunecate,
și masculii se nasc fără abilitatea de a se hrăni singuri.
Ca să supraviețuiască, trebuie să își găsească rapid o femelă.
Între timp, femela,
care este de 10 ori mai mare decât masculul,
de 10 ori,
emană un feromon care atrage masculii.
Așadar acest mic mascul înoată prin apa întunecată
pentru a ajunge la femelă,
iar atunci când o găsește,
îi oferă o mușcătură de iubire.
Și acum lucrurile încep să fie foarte dubioase.
Acea mușcătură declanșează o reacție chimică
din cauza căreia maxilarul masculului începe să se dezintegreze.
Fața lui se dizolvă pe corpul ei,
și corpurile lor încep să se combine.
Sistemele circulatorii se încolăcesc
și toate organele lui interne încep să se dizolve,
cu excepția testiculelor.
(Râsete)
Testiculele ajung la maturitate și încep să producă spermă.
La final, el este practic o fabrică de produs spermă
care e atașată permanent de femelă.
(Râsete)
Este un sistem foarte eficient,
(Râsete)
dar aceasta nu este o metodă de împerechere
pe care o vedem la o fermă, nu-i așa?
Vreau să spun... e ciudat.
E foarte ciudat.
Dar dacă nu știm că aceste metode există,
sau cum funcționează,
nu putem ști ce fel de impact am putea noi avea asupra creaturilor acvatice.
Numai cu trei ani în urmă,
am descoperit o specie nouă de caracatiță de adâncime
în care femelele își depun ouăle pe niște bureți atașați de pietre
care se află la o adâncime de peste patru kilometri.
Aceste pietre conțin minerale rare,
și chiar acum sunt companii care construiesc buldozere
capabile să extragă aceste pietre din adâncuri.
Aceste buldozere ar distruge toți bureții
și toate ouăle odată cu ele.
În cunoștință de cauză și în multe cazuri în necunoștință de cauză,
împiedicam reproducerea animalelor din adâncuri.
Și să fim sinceri,
a te întâlni și a fi cu cineva e destul de complicat
și fără ca cineva să te întrerupă, nu?
Noi știm asta.
Așadar, azi, chiar dacă sper să plecați de aici
cu câteva informații excelente despre sexul peștilor,
(Râsete)
sper de asemenea să vă amintiți următorul lucru:
suntem cu toții mult mai intim conectați cu oceanul decât realizăm,
indiferent de locul în care trăim.
Și acest nivel de intimitate
necesită un nou tip de relație cu oceanul,
o relație care cunoaște și respectă diversitatea imensă a vieții
și limitările ei.
Nu mai putem vedea oceanele
ca ceva care doar există,
pentru că depindem de ele în fiecare zi pentru hrană,
sănătate și bunăstare,
și pentru fiecare gură de aer pe care o luăm.
Dar este o relație în ambele sensuri,
iar oceanele vor continua să ne ofere
dacă și noi vom proteja această forță fundamentală a vieții din mări:
sexul și reproducerea.
Așadar, ca în orice relație, trebuie să fim deschiși la schimbare
ca să o facem să funcționeze.
Data viitoare când mai vrei să mănânci fructe de mare,
caută-le pe cele pescuite regulamentar sau crescute în ferme locale
sau care se află la începutul lanțului trofic.
De exemplu, stridii, moluște, midii,
pești mici de tipul macroului.
Toți aceștia se reproduc foarte repede
și cu o organizare bună, pot rezista pescuitului.
Am putea să reconsiderăm și cu ce ne spălam pe corp,
ne curățăm casa
și ne îngrijim grădinile.
Toate aceste chimicale ajung în final în mare
și perturbă compoziția chimică
a oceanului.
Industria trebuie să ajute și ea
și să adopte o metodă precaută,
protejând activitatea sexuală care știm că există
și prevenind afectarea altor pești despre care încă nu știm destul.
cum ar fi cei din adâncuri.
Și în comunitățile în care trăim,
în locurile în care muncim
și în țara în care votăm,
trebuie să luăm măsuri îndrăznețe împotriva încălzirii globale acum.
(Publicul: Da!)
(Aplauze)
Vă mulțumesc!
(Aplauze)