It was 2:45 PM
on a rainy Friday in Los Angeles.
My dad was just brewing a cup of coffee in the kitchen
when he answered a call from an unknown number.
He froze as he heard a woman violently crying and screaming
on the other side of the line.
Next, a strong masculine voice came on.
And he said to my dad,
"We have your daughter,
and if you don't listen to every single word that we say,
we're going to kill her."
My dad paused,
he lost his breath for a moment,
and he managed to ask,
"Can I talk to her?"
"Do you want us to break her arm?"
They taunted him.
Now, you have to understand I am one of two daughters.
And sadly,
just six months before this phone call came in,
we took my big sister off of life support.
I'll never forget the day that she died.
My dad looked at me with this grief, with this heartbreak,
bigger than the entire sky,
and he kept repeating to me, saying,
"Now I only have one daughter left."
So, as anyone would when they're in fear, he gave his power away,
and he desperately said to the kidnappers,
"This is my only daughter; I'll do whatever you want."
"Are you alone?" the kidnappers asked him.
And in that moment, he locked eyes with my mom across the kitchen,
pressed his fingers to his lips, silently begging her to remain quiet.
And he said to them, "Yep, I'm alone," as he scribbled on a napkin.
He wrote,
"Go outside, quiet, call 911. Ashley's been kidnapped"
My sweet mom, she hurried outside with her hands trembling,
and she managed to call 911.
Meanwhile,
my dad was being commanded by the kidnappers.
"Get in your car," they said to him.
"You're going to the bank,
you're keeping us on the phone,
and you're going to pay a ransom.
And if you don't cooperate,
we'll be sending you her body parts in the mail."
My mom let the police know to meet her at the bank,
and she tiptoed in the car so that they wouldn't hear her.
The conversation in the car to the bank was all over the place.
In one minute, they were asking my dad how his day was.
In the next minute, they were threatening to rape me.
They pulled up at the bank,
and my mom went to meet the police officer,
and meanwhile, my dad stiffly walked into the bank
with his phone on in his pocket as promised
so that the kidnapper could hear him wiring the funds.
Meanwhile, as all of this was unfolding,
I was actually sitting in my quaint, little Beverly Hills office,
conducting a podcast interview.
I remember throughout the conversation with my guest
kind of seeing my phone light up across my desk
and not thinking much of it.
No, it wasn't until my guest left that I saw a slew of missed calls.
And most importantly,
I saw one text message that I'll never forget.
It said, "This is the police.
I'm with your family. Please call."
Now, in my early 20s,
I worked in counter-terrorism at the Pentagon, in Washington, D.C.,
so believe me when I tell you that my imagination of what could go wrong
is so colorful.
But in that moment - I've never gotten a message like that,
thinking that maybe whatever was on the other side of that text message
was going to ruin my life.
So I sat there, and I mustered the courage to finally call.
He said, "This is Officer Johnson. Is this Ashley?" "Yes"
He said, "Please confirm your name."
I said, "This is Ashley Michelle Stahl. Is my family okay?"
Next thing I knew, I heard commotion.
He yelled across the bank to my dad,
"Mister Stahl, hang up the phone!
She's on the line; it's a scam!"
I heard a ton of commotion,
and then my dad grabbed the phone from the police officer.
And he came onto the phone with me
with a voice sounding more fragile than I've ever heard him before.
And all he said to me was "Is it you?"
I said, "Yeah, it's me."
And for the first time ever, I heard my dad break down and sob.
He didn't sob like that when I was a little girl.
I remember one of his businesses went under,
and our family went through an incredibly hard time,
and he didn't sob like that.
When I was in middle school, I came home one day,
and he told me he had stage III cancer.
And he didn't sob like that the day my big sister passed away.
Never.
He kept asking me if it was me,
as in I felt like I had to prove that it was,
so I said, "Yeah, Dad, it's me.
We dressed up as hotdogs together for Halloween.
You love cheesecake.
I just signed my book deal.
It's me, Dad."
And he met me with one question.
He said, "Can you please just come home?"
So I was on my way.
I remember walking in the front door of my parents' house,
my dad rushed over to me, and we hugged heart to heart,
and I felt his pain in a way that I've never felt on another person.
It was in that moment that I also realized
that parents aren't superhumans,
that they're just people - like you, like me -
doing the best that they can.
He walked me through the phone call from start to finish,
and I couldn't believe
that for two entire hours he was living one reality
while I was living a completely separate one.
But knowing that the truth always leaves clues,
I couldn't help but wonder,
how did my supersmart dad get so duped?
And did the crying woman even sound like me?
And how did he manage to give his power away so quickly
to a bunch of strangers?
So, eventually, I managed to ask him,
"Did you ever doubt that this was real?"
And he gave an answer that we all tend to give
when life corners us and we buy into fear.
He said to me,
"I didn't think that there was another option."
Thinking about that, he went on,
about how we get so scared,
and how somebody was screaming on the line,
and you don't have time to think about that.
And that totally made sense to me.
But throughout the rest of the night,
I sat there in so much sadness and some anger,
looking at how traumatized -
I'd never seen my 75-year old dad
so traumatized -
wondering how could somebody do this to another person?
And it was in that moment
that something completely unexpected washed over me.
And it was compassion.
Not just for my dad, but for the fake kidnappers.
I wondered,
why would somebody choose a career path of scaring people like that
and robbing them of their life savings?
The only answer I could come up with
was maybe they didn't think they had a better option,
or, you know, maybe this is what their parents taught them,
just like my parents taught me what was possible for me in my career,
or maybe they don't have the awareness that there's another way.
Put simply, maybe this was the best that they thought they could do
to get by, survive, and meet their needs in the world,
and pay their bills.
Often, we kidnap ourselves from the lives that we actually want
because we think a different path
is going to help us survive, get by, pay our bills,
or meet our needs in the world.
I pulled out my journal, and I wrote at the top of it,
"I'm my own kidnapper."
I listed all of the ways over the years
that I silenced the truth of what I actually want,
all of the times that I took myself captive
on soul-crushing journeys that I didn't even want to be on.
I thought about how so many of us choose majors in college or career paths
that we don't even want to be on,
because we think it will help us
survive, get by, or meet our needs in the world.
But it doesn't have to be that way.
I encourage you to ask yourself,
"Where am I kidnapping myself from the life that I really want?"
"How am I giving away my power, getting into fear,
just to meet my needs in the world?"
When we go into fear, we give away our power
and we disconnect from who we really are and what we really want.
But as a career coach, I've learned
that there are three key steps that you can take right now
to make what I love to call a "you-turn,"
which is the decision to get out of fear and come home to yourself.
So the first step is to do a self audit.
Really ask yourself,
"Where am I holding myself captive?"
This means being honest with yourself
about where you are, what's working for you, and what isn't.
If you think about it, we come into the world,
our natural state is with so much love, creativity -
think about kids; they have inspiration -
and yet over time we're taught to fear.
And fear is a necessary inner alarm system
that we all need to survive in the physical world.
Think about it.
We learn to look both ways before we cross the street.
We learn not to touch the stove when it's hot.
We learn not to talk to strangers.
But over time, we get hurt.
Life throws us curveballs.
We learn to stop taking risks and start being afraid.
We get afraid to put ourselves out there.
We start calling ourselves "practical" or "realistic"
for making choices that seem "responsible"
when really we're just so scared of criticism.
And if we're being really honest with ourselves,
people who call themselves realists are often just dreamers
who got their hearts broken somewhere along the way.
So how do you make a you-turn?
You do a self audit.
You come home to yourself.
And that's why one of my favorite questions to ask people is
"What do you know that you wish you didn't know?"
What do you know that you wish you didn't know?
Maybe some of you know that you're hiding from the truth.
Deep down, you know you're hiding from the truth.
Maybe you're hiding from the fact that you hate your job,
but you won't admit it because you're scared
and you don't know where to go next.
Or maybe you're hiding from the fact that you married the wrong person,
but you're scared to admit it because it's going to unravel your life
to get a divorce.
Or maybe you know that something is going on with your health,
but you're scared to go to the doctor
because you don't want to hear the diagnosis.
Whatever it is, tap into what's deeply true for you,
seeing things as they are -
not worse than they are, not better than they are,
but as they actually are.
In order to figure out what you really want,
you need to see the truth of where you are.
And maybe right now you feel pain bubbling up inside of you
as you look at what's true for you.
But know this:
pain is often a trampoline
that will launch us into our next stage of life
if we're willing to let it.
The second step is to follow your freedom.
Follow your freedom.
This means paying attention to what feels good to you
so that you can finally set yourself free.
So you're probably wondering right now,
"Okay, Ashley,
how do I feel what feels good?"
Very fair question.
We live in a world right now
of Internet trolls and tweets and text messages,
and the data is officially in:
we are so connected
that we're somehow, according to research,
more disconnected than ever.
In fact, in the United States alone, 71% of the workforce is on the job hunt.
And I believe, as a career expert,
that that is because people don't like where they are.
More than 70% of the United States is taking prescription drugs,
and more than half of marriages are ending in divorce.
We've heard it all before.
"Do what you love, and the money will follow."
Or my least favourite piece of advice,
"Follow your passion."
These short expressions are often a fast track to nowhere.
But when you learn to really follow what feels good to you,
your purpose is often either right in front of you
or on the periphery of that.
So maybe you're wondering,
"Well, how do I really connect to my body?
How do I feel what feels good?"
You're still being with this question.
And that totally makes sense to me.
Right now,
scientists are calling our gut "our second brain,"
and you've probably heard the research
that suggests that there's more than 200 million neurons in our gut,
which is equivalent to the size of a cat or dog's brain.
So what does that mean to you?
That means if in your nervous system
you're feeling some sort of anxiety or disconnect,
some nerves, something feels off,
to trust it because your body is a messenger
and it is constantly giving you feedback.
In my early 20s,
when I moved to Washington, D.C., to work in counter-terrorism,
I didn't know if that was going to be my ultimate career path.
But something about it felt good to me.
And guess what happened on the periphery?
I succeeded in my career.
I learned how to master the job hunt.
And I became a career expert.
And guess what happened on the periphery of that?
I became a published author, my biggest dream.
In a world of climbing the corporate ladder,
five-year plans, and unnecessary degrees,
we are all striving for something that is so unrealistic.
And it's perfection.
But who you are at age 25 isn't going to be who you are at age 30,
and it certainly isn't going to be who you are at age 40.
And that's why I invite you to see your career as an experiment
that really meets you where you are -
a vehicle for your own self-expression.
You can start with writing down all of your ideas
and checking in with your body, seeing how they feel to you.
Do you feel joy? Or do you feel fear?
Do you feel expansion? Or do you feel contraction?
Do you feel liberation? Or do you feel suffocation?
That's why one of my favourite tools to recommend people that they use
is called a "joy journal."
When you're feeling disconnected,
for 30 days, take the time to write down
every single moment - that moment that lit you up the most -
every single day.
And I don't care
if it's the woman you talk to in the bathroom line at the club
or the meeting you led at work.
Pay attention.
And at the end of the 30 days,
take note of if there's any patterns in your inspiration.
Really ask yourself,
"What skill set am I using when I'm the most inspired?"
Because when you're in your inspiration,
you're not being run or kidnapped by your fear.
And the third step is to engage.
So needless to say, your cute little joy journal
isn't going to get you that love interest that you've been pining over
or that dream job that you really want.
Action will.
But perfectionism is the enemy of action.
And often, I found that perfectionism is a mask that we all wear
when we're afraid of failure.
So ask yourself, "Am I a perfectionist?"
Because here's the truth of the matter.
Clarity comes from engagement; it does not come from thought.
Limbo is powerless.
So if you want to be powerful, look at your list,
pick something that feels good.
Show up, see what feedback the universe gives you,
make a commitment,
and know that you can course-correct
along the way.
You know, looking back and thinking about the fake kidnapping incident,
I think a lot about my dad
and all of the trauma that he experienced that day,
nearly wiring his entire life savings to some strangers on the phone.
I think about how the truth always really does leave clues.
How he thought to ask if it was me or if he could talk to me
because early on in the kidnapper conversation,
he wanted to talk to me for proof.
Some part of him knew.
I think about how he gave away his power in desperation and in fear,
as we all do.
And most of all,
I thought about my compassion for the kidnappers,
and all of the lessons that I really learned.
We all have the opportunity to free ourselves.
And it starts with really taking a look
at who you are.
Doing a self audit.
Following what feels good.
And taking action.
No matter where you are in your life right now,
you have the opportunity to make a you-turn.
That means connecting to the truth.
Connecting to your body.
Connecting to your joy.
Most of all, that means making your you-turn.
Thank you.
(Applause)
Eran las 2:45 p. m.
de un viernes lluvioso en Los Ángeles.
Mi papá estaba preparando una taza de café en la cocina
cuando respondió a la llamada de un número desconocido.
Se quedó congelado cuando escuchó a una mujer llorando desconsoladamente
y gritando al otro lado del teléfono.
Luego, una fuerte voz masculina se oyó.
Y le dijo a mi padre:
"Tenemos a tu hija,
y si no escuchas cada palabra que te digamos,
vamos a matarla".
Mi papá hizo una pausa,
perdió el aliento por un momento,
y consiguió preguntar:
"¿Puedo hablar con ella?".
"¿Quieres que le rompamos el brazo?",
le dijeron en tono amenazante.
Quiero que sepan que mis padres tenían dos hijas, y yo soy una de ellas.
Lamentablemente,
justo seis meses antes de esa llamada telefónica,
desconectamos a mi hermana mayor del respirador artificial.
Nunca olvidaré el día que ella murió.
Mi papa me miró con un dolor, con un profunda tristeza,
más grande que el cielo entero
y desde entonces siempre me repetía:
"Ahora solo me queda una hija".
Entonces, como cualquiera haría cuando tiene miedo, se dio por vencido
y desesperadamente dijo a los secuestradores:
"Es mi única hija. Haré lo que me pidan".
"¿Estás solo?", preguntaron los secuestradores
Y en ese momento intercambió la mirada con mi mamá en la cocina,
se puso los dedos en la boca, para indicarle que se quedara callada,
y les dijo "Si, estoy solo", mientras escribía en una servilleta.
Escribió:
"Ve afuera, en silencio. Llama al 911. Ashley fue secuestrada".
Mi dulce mamá salió deprisa con las manos temblando
y logró llamar al 911.
Mientras tanto, los secuestradores daban instrucciones a mi papá.
"Métete en tu auto", le dijeron.
"Vas a ir al banco, nos vas a mantener en línea
y vas a pagar un rescate.
Y si no cooperas,
te vamos a mandar las partes de su cuerpo por correo".
Mi mamá le dijo a la policía que se encontrara con ella en el banco,
y se metió discretamente en el auto para que no la oyeran.
La conversación en el auto hacia el banco fue continua:
por momentos le preguntaban a mi padre como era su día,
y al siguiente minuto, amenazaban con violarme.
Se detuvieron en el banco y mi mamá fue a encontrarse con el policía.
Mientras tanto, mi papá entró al banco con el cuerpo tieso
y el teléfono en el bolsillo, exactamente como prometió,
para que el secuestrador pudiera oirlo mientras retiraba el dinero.
Al mismo tiempo, mientras todo esto ocurría,
yo estaba, en realidad, sentada en mi pintoresca y pequeña oficina
en Beverly Hills,
llevando a cabo una entrevista para un pódcast.
Recuerdo que durante la charla con mi invitado
me pareció ver mi teléfono iluminarse en mi escritorio
pero no le puse cuidado.
Recién cuando mi invitado se fue, vi una gran cantidad de llamadas perdidas.
Y lo más importante
es que vi un mensaje de texto que nunca olvidaré.
Decía: "Es la policía. Estamos con su familia. Por favor llame".
Entre los 20 y los 25 años,
trabajé contra el terrorismo en el Pentágono, en Washington D. C.,
así que créanme cuando les digo que mi imaginación
de lo que podría salir mal está llena de color.
Pero en ese momento nunca había recibido un mensaje como ese
y pensé que, tal vez, lo que fuera que habría al otro lado de la línea
iba a arruinar mi vida.
Entonces me quedé sentada hasta reunir el coraje para llamar.
El policía dijo: "Soy el oficial Johnson. ¿Es Ud. Ashley?".
"Sí", respondí, y dijo: "Confirme su nombre".
Dije "Soy Ashley Michelle Stahl. Mi familia está bien?".
Y entonces escuché una conmoción.
El policía le gritó a mi papá en el banco:
"¡Señor Stahl, corte la llamada! Ella está en la línea. ¡Es un engaño!".
Escuché un gran griterío
y luego mi papá tomó el teléfono del policía
y se puso en la línea conmigo,
con la voz más frágil que nunca,
y todo lo que dijo fue: "¿Eres tú?".
Le dije: "Sí, soy yo".
Y por primera vez en mi vida escuché a mi papá derrumbarse y sollozar.
Él nunca sollozaba así cuando yo era niña.
Recuerdo cuando uno de sus negocios quebró
y para la familia fueron tiempos increíblemente difíciles,
pero nunca sollozó así.
Cuando estaba en la secundaria, llegué a casa un día
y mi papá me dijo que tenía cáncer en estadio III.
Tampoco sollozó así el día que mi hermana mayor murió.
Nunca.
Siguió preguntándome si era yo
y sentí que tenía que probar que era yo.
Entonces le dije "Sí, papá, soy yo.
Nos disfrazamos de perros calientes juntos para Halloween.
Te encanta el 'cheesecake'.
Acabo de firmar el contrato de mi libro. Soy yo, papá".
Y me respondió con una pregunta:
"¿Puedes venir a casa?".
Entonces fui a mi casa,
y recuerdo que al llegar a la puerta de ingreso,
mi papá corrió hacia mí, nos abrazamos con el corazón
y sentí su dolor de una manera que nunca he sentido en otra persona.
Fue en ese momento cuando también me di cuenta
de que los padres no son superhumanos,
sino solo personas, como Uds., como yo,
que hacen lo mejor que pueden.
Me contó sobre la charla telefónica de principio a fin
y yo no podía creer
que, durante dos horas, él vivió una realidad
mientras que yo vivía otra completamente distinta.
Pero sabiendo que la verdad siempre deja pistas,
no pude evitar preguntarme:
¿cómo es que mi superinteligente papá fue engañado tan fácilmente?
Y ¿acaso la mujer que gritaba tenía una voz parecida a la mía?
Y ¿cómo se rindió tan rápidamente frente a unos extraños?
Así que le pregunté:
"¿Alguna vez dudaste que fuera real?".
Y me dio una respuesta que todos solemos dar
cuando la vida nos arrincona y nos carcome el miedo.
Me dijo:
"Pensé que no tenía otra opción".
Y continuó hablando de lo mucho que uno se asusta,
y cuando alguien grita en la línea y no se detiene a pensar en eso.
Y en ese momento, me pareció muy lógico,
pero durante el resto de la noche me quedé allí sentada,
triste y enojada,
mirando cuán traumatizado había quedado mi padre de 75 años.
Y me preguntaba cómo alguien podía hacerle esto a otra persona.
Y fue en ese momento
cuando algo completamente inesperado se apoderó de mí:
la compasión.
No solo por mi papá, sino también por los falsos secuestradores.
Me pregunté
por qué alguien escoge ese trabajo, asustando a la gente de esa forma,
para robarle los ahorros de toda la vida.
La única respuesta que se me ocurrió
fue que quizás pensaron que no tenían una mejor opción,
o tal vez fue lo que sus padres les enseñaron,
tal como mis padres me enseñaron lo que era posible para mí en mi carrera,
o quizás no sabían que hay otra salida.
Simplemente, tal vez eso era lo mejor que creían que podían hacer
para sobrevivir, cubrir sus necesidades
y pagar sus cuentas
A veces, nos secuestramos a nosotros mismos de la vida que queremos
porque creemos que un camino diferente
nos va a ayudar a sobrevivir, pagar las cuentas
o satisfacer nuestras necesidades.
Saqué mi diario y escribí en la parte superior:
"Soy mi propia secuestradora".
Hice una lista de todas las veces en todos estos años
en las que silencié la verdad de lo que en realidad quiero.
Todas las veces en las que fue mi propio rehén
en viajes horribles en los que ni siquiera quería estar.
Pensé en cuántos elegimos carreras universitarias o trabajos
que no deseamos
porque creemos que nos ayudarán
a sobrevivir o a satisfacer nuestras necesidades.
Pero no tiene que ser así.
Los animo a preguntarse:
"En qué aspectos estoy secuestrándome a mí mismo
de la vida que realmente quiero?".
"¿Cuánto estoy renunciando a mi poder, llenándome de miedo
solo para satisfacer mis necesidades?".
Cuando nos llenamos de miedo, renunciamos a nuestro poder
y desconectamos de quien en realidad somos y lo que queremos.
Pero como consejera vocacional, he aprendido que hay tres pasos clave
que pueden dar ahora mismo
para hacer lo que yo llamo un "giro de 180 grados",
que es la decisión de salir del miedo y volver a ser uno mismo.
El primer paso es indagarse uno mismo.
Pregúntense: "¿En qué aspectos me tengo a mí mismo de rehén?".
Esto significa ser honesto con uno mismo
acerca de dónde están, qué funciona para Uds. y qué no.
Si se detienen a pensarlo, venimos a este mundo
en nuestro estado natural, que es con mucho amor y creatividad.
Piensen en los niños, que tienen inspiración
y con el tiempo nos enseñan a temer.
El temor es una alarma interna necesaria,
fundamental para sobrevivir en el mundo físico.
Por ejemplo, aprendemos a mirar a ambos lados de la calle al cruzar,
aprendemos que no debemos tocar la estufa cuando está caliente,
aprendemos que no hay que hablar con extraños.
Pero, con el tiempo, nos lastimamos.
La vida nos golpea.
Aprendemos a dejar de tomar riesgos y empezamos a asustarnos.
Nos asusta salir allí fuera,
empezamos a llamarnos "prácticos" o "realistas"
por tomar decisiones que parecen "responsables",
cuando en realidad solo estamos asustados de las críticas.
Y para ser honestos con nosotros mismos,
quienes se autodenominan "realistas" son en realidad soñadores
a quienes en algún momento de la vida les rompieron el corazón.
Entonces ¿cómo se hace un giro de 180 grados?
Hay que indagar en uno mismo,
hay que volver a ser uno mismo.
Una de las preguntas que más me gusta hacerle a la gente es:
"¿Qué es lo que sabes y desearías no saber?".
¿Qué es lo que Uds. saben y desearían no saber?
Tal vez algunos de Uds. saben que se están escondiendo de la verdad.
En lo más íntimo, saben que se están escondiendo de la verdad.
Quizás se escondan del hecho de que odian su trabajo,
pero no lo admiten porque están asustados y no saben adónde ir luego.
O quizás están asustados por haberse casado con la persona equivocada,
pero temen admitirlo porque se les desmoronará la vida con un divorcio.
O quizás saben que algo pasa con su salud
pero están asustados de ir al doctor porque no quieren escuchar el diagnóstico.
Sea lo que sea, tomen lo que es profundamente cierto para Uds.,
viendo las cosas como son:
ni peor de lo que son, ni mejor de lo que son,
sino como realmente son.
Para descubrir lo que realmente quieren
deben encontrar la verdad de dónde están.
Quizás ahora sientan cierto dolor interno
al analizar lo que es la verdad para Uds.
Pero no olviden esto:
el dolor suele ser un trampolín
que los catapultará a la próxima etapa de la vida,
si dejamos que ocurra.
El segundo paso es seguir la libertad.
Sigan la libertad.
Esto significa poner atención a lo que les parece que es bueno para Uds.
para que puedan finalmente liberarse.
Probablemente se pregunten:
"Bueno, Ashley, ¿cómo sé lo que es bueno para mí?".
Una pregunta lógica.
Vivimos en un mundo lleno de troles en internet, tuits y mensajes de texto.
Los datos son oficiales: estamos tan conectados
que, de alguna manera, de acuerdo a las investigaciones,
estamos más desconectados que nunca.
De hecho, solo en EE. UU., el 71% de la fuerza de trabajo está buscando empleo,
y yo creo, como experta en carreras,
que es porque a la gente no le gusta estar donde está.
Más del 70 % de la gente en EE. UU. toma medicamentos recetados,
y más de la mitad de los matrimonios están terminando en divorcios.
Lo hemos escuchado antes:
"Haz lo que amas, y el dinero vendrá solo".
O el consejo que menos me gusta: "Sigue tu pasión".
Esas expresiones cortas no llevan a menudo a ninguna parte.
Pero cuando aprenden a seguir lo que realmente les gusta,
el objetivo está justo frente a Uds., o en la periferia.
Se estarán preguntando:
"¿Cómo conecto realmente con mi cuerpo? ¿Cómo sé qué es lo que me gusta?".
Que se hagan esas preguntas es totalmente lógico.
Hoy los científicos dicen que el intestino es nuestro "segundo cerebro",
y quizá hayan oído de investigaciones
según las cuales hay más de 200 millones de neuronas en nuestro intestino,
lo cual es equivalente al tamaño del cerebro de un gato o un perro.
¿Qué significa esto?
Significa que si en el sistema nervioso
sentimos algún tipo de ansiedad o desconexión,
algo de nervios o malestar,
debemos confiar en ello porque el cuerpo es un mensajero
que constantemente nos dice algo.
Cuando a los 20 y tantos
me mudé a Washington D. C. para trabajar contra el terrorismo,
no sabía si ese iba a ser mi trabajo definitivo,
pero algo hizo que me sintiera bien.
Adivinen qué pasó en la periferia.
Tuve éxito en mi trabajo.
Aprendí a manejar la búsqueda de empleo.
Y me convertí en experta en carreras.
Y adivinen qué pasó en la periferia de eso.
Me convertí en escritora, mi mayor sueño.
En un mundo donde luchan por las jerarquías empresariales,
planes de cinco años, y títulos innecesarios,
todos nos esforzamos por algo muy poco realista:
la perfección.
Pero quien es uno a la edad de 25 no será el mismo que a la edad de 30,
y ciertamente tampoco será el mismo a los 40.
Y es por eso que los invito a ver su trabajo como un experimento
que realmente los encuentre donde están,
un vehículo de la expresión de ustedes mismos.
Pueden empezar escribiendo todas las ideas
y chequearlas con el cuerpo, para ver cómo las sienten.
¿Sienten alegría o miedo?
¿Sienten expansión o contracción?
¿Sienten liberación o asfixia?
Por eso, una de mis herramientas preferidas que le recomiendo a la gente
es un "diario de la alegría".
Cuando se sientan desconectados,
durante 30 días, tómense el tiempo de escribir cada momento,
ese momento que más los iluminó cada día.
Y no importa si es la mujer a quien le hablan en la fila
para entrar al baño en el club
o la reunión que lideraron en el trabajo.
Presten atención.
Y al cabo de los 30 días,
tomen nota si ven algún patrón en su inspiración.
Realmente pregúntense:
¿qué habilidades estoy usando cuando estoy más inpirado?
Porque cuando están inspirados,
no se están dejando manejar ni secuestrar por el miedo.
Y el tercer paso es comprometerse.
Obviamente, el tierno diario de la alegría
no va a traerles ese amor que han estado deseando
ni ese trabajo de ensueño que querían.
La acción lo hará.
Pero el perfeccionismo es enemigo de la acción.
Y me di cuenta de que, en general, el perfeccionismo es una máscara
que portamos cuando tememos al fracaso.
Entonces pregúntense: "¿Soy perfeccionista?".
Porque la verdad es que la claridad viene del compromiso,
no del pensamiento.
El limbo no tiene poder.
Si quieren ser poderosos, miren su lista,
escojan algo que les guste.
Muéstrense, observen qué mensajes les da el universo,
asuman un compromiso y sepan que pueden corregir el curso en el camino.
Cuando miro hacia atrás y pienso en el incidente del falso secuestro,
pienso mucho en mi papá y en todo el trauma que vivió ese día,
cuando estuvo a punto de dar los ahorros de toda la vida
a unos extraños por teléfono.
Pienso en cómo la verdad siempre deja pistas.
Él pensó en preguntar si era yo o si podía hablar conmigo.
Porque al principio de la conversación con los secuestradores,
él quiso hablar conmigo como prueba.
Una parte de él lo supo.
Pienso en cómo se rindió ante la desesperación y el miedo,
como todos lo hacemos.
Y sobre todo,
pienso en mi compasión por los secuestradores
y en todas las lecciones que aprendí.
Todos tenemos la oportunidad de liberarnos a nosotros mismos.
Y se empieza observando quiénes somos,
indagando en nosotros mismos,
siguiendo lo que nos gusta
y actuando.
No importa en qué momento de la vida estén ahora mismo.
Tienen la oportunidad de hacer un giro de 180 grados.
Esto significa conectar con la verdad,
conectar con el cuerpo,
conectar con la alegría.
Significa, básicamente, hacer un giro de 180 grados.
Gracias.
(Aplausos)
Il était trois heures moins le quart.
Un vendredi pluvieux à Los Angeles.
Mon père venait de préparer une tasse de café dans la cuisine
quand il a répondu à un appel d'un numéro inconnu.
Il se figea en entendant une femme pleurer et crier violemment
de l'autre côté de la ligne.
Ensuite, une voix masculine forte est apparue.
Et il a dit à mon père,
« Nous avons ta fille,
et si vous n'écoutez pas chaque mot que nous disons,
nous allons la tuer. »
Mon père s'est arrêté,
il a perdu son souffle pendant un moment,
et il a réussi à demander,
« Puis-je lui parler ? »
« Voulez-vous que nous lui cassions le bras ? »
Ils l'ont nargué.
Maintenant, vous devez comprendre que je suis l'une des deux filles.
Et malheureusement,
juste six mois avant cet appel téléphonique,
Nous avions arrêté les machines qui tenaient en vie ma grande sœur.
Je n'oublierai jamais le jour de sa mort.
Mon père m'a regardée avec une douleur, avec un chagrin,
plus grand que le ciel entier,
et il ne cessait de me répéter en disant :
« Maintenant, je n'ai plus qu'une fille. »
Donc, comme tout le monde sous l'emprise de la peur, il a renoncé à son pouvoir,
et désespéré, il a dit aux ravisseurs :
« C'est ma fille unique, je ferai tout ce que vous voudrez. »
« Es-tu seul ? », lui ont demandé les ravisseurs.
Et à ce moment, il a fixé les yeux de ma mère à la cuisine,
pressa ses doigts contre les lèvres, la suppliant de se taire.
Et il leur a dit : « Ouais, je suis seul », alors qu'il griffonné sur une serviette :
Il a ecrit:
« Sortez, restez calmes et appelez le 911. On a kidnappé Ashley. »
Ma douce maman, elle s'est précipitée dehors, les mains tremblantes.
Elle a réussi à appeler le 911.
Pendant ce temps,
mon père obéissait aux ordres des ravisseurs.
« Monte dans ta voiture », lui ont-ils dit.
« Va à la banque,
tu nous gardes au téléphone,
et tu vas payer une rançon.
Et si tu ne coopères pas,
on t'envoie ses membre par la poste. »
Maman a demandé à la police de la retrouver à la banque.
Elle est montée dans la voiture sans que les ravisseurs ne l'entendent.
La conversation dans la voiture allait dans tous les sens.
Une minute, ils demandaient à mon père comment était sa journée.
Et la minute suivante, ils menaçaient de me violer.
Ils se sont arrêtés devant la banque,
et ma maman est allée rencontrer le policier
alors que mon père entrait avec raideur dans la banque,
son téléphone en poche, comme promis,
afin que le kidnappeur puisse l'entendre virer les fonds.
Pendant que tout cela se déroulait,
J'étais en fait assise dans mon bureau pittoresque de Beverly Hills,
en train de mener une entrevue de podcast.
Je me souviens tout au long de la conversation avec mon invité,
d'avoir vu mon téléphone s'allumer sur mon bureau
sans y prêter attention.
Non, ce n'est que lorsque mon invité fut parti que j'ai vu tous les appels.
Et, surtout,
J'ai vu un SMS que je n'oublierai jamais :
Il a dit : « C'est la police.
Je suis avec votre famille. Appelez-nous s'il vous plaît. »
En fait, au début de la vingtaine,
Je travaillais dans la lutte anti terroriste au Pentagone, à Washington.
Croyez-moi quand je vous dis que mon imagination sur ce qui peut mal tourner
est si colorée.
Mais à ce moment-là, je n'ai jamais reçu un tel message,
pensant que peut-être tout ce qui était à l'autre côté de ce texte
allait détruire ma vie.
Alors je me suis assise et j'ai rassemblé le courage d'appeler.
« C'est l'officier Johnson. Est-ce Ashley ? » « Oui »
Il m'a demandé de confirmer mon nom.
« Ashley Michelle Stahl, ma famille va bien ? »
Et puis j'ai entendu du remous.
l'officier criait à mon père :
« M Stahl, raccrochez le téléphone !
Elle est en ligne, c'est une arnaque ! »
Ça faisait un de ces bruits
et puis mon père a saisi le téléphone du policier.
Et il est venu au téléphone avec moi
avec une voix si fragile que je n'avais jamais entendue auparavant.
Il a simplement dit : « Est-ce toi ? »
J'ai dit : Ouais, c'est moi. »
Et pour la première fois, j'ai entendu mon père s'effondrer et sangloter.
Il ne sanglotait pas comme ça quand j'étais petite.
Je me souviens que l'une de ses entreprises a fait faillite
et notre famille a traversé une période difficile.
Il n'avait pas sangloté.
Quand j'étais au collège, je suis rentrée un jour
et il m'a dit qu'il avait un cancer de stade III.
Et il n'a pas sangloté comme ça le jour où ma grande sœur est décédée.
Jamais.
Il n'arrêtait pas de me demander si c'était moi.
Je sentais que je devais le lui prouver
alors j'ai dit : « Ouais, papa, c'est moi.
Nous nous sommes déguisés en hot-dogs pour Halloween.
Tu aimes le cheesecake.
Je viens de signer mon contrat de livre.
C'est moi, papa. »
Il m'a posé une seule question.
Il a dit : « Peux-tu rentrer à la maison ? »
J'étais donc en route.
Je me souviens en arrivant chez mes parents,
mon père s'est précipité et nous nous sommes embrassés.
J'ai ressenti sa douleur
comme jamais je ne l'avais ressentie pour une autre personne.
C'est à ce moment-là que j'ai réalisé
que les parents ne sont pas surhumains,
que ce ne sont que des gens comme vous, comme moi
qui font de leur mieux.
Il m'a relaté tout l'appel téléphonique.
Je ne pouvais pas croire
que pendant deux heures entières, il avait vécu une réalité
alors que j'en vivais une toute autre.
Mais sachant que la vérité laisse toujours des indices,
Je ne pouvais pas m'empêcher de me demander,
comment mon père, pourtant si malin, a-t-il pu se laisser duper ?
La femme qui pleurait au bout du fil me ressemblait-elle ?
Et comment a-t-il réussi à céder son pouvoir si rapidement
à une poignée d'inconnus ?
Finalement, j'ai réussi à lui demander :
N'asptu jamais douté que c'était réel ?
Il m'a donné une réponse que nous avons tous tendance à donner
quand la vie nous rattrape et que nous cédons à la peur.
Il m'a dit :
« Je ne pensais pas qu'il y avait une autre option. »
En pensant à cela, il a continué
sur la façon dont nous avons si peur
et comment quelqu'un criait sur la ligne.
Du coup, on n'a pas le temps de réfléchir.
Et cela faisait sens.
Mais pendant le reste de la nuit,
Je suis restée assise, triste et en colère,
observant son traumatisme extrême,
Je n'avais jamais vu mon père de 75 ans
aussi traumatisé,
me demandant comment quelqu'un pouvait faire ça à une autre personne ?
Et c'était à ce moment-là
que quelque chose de complètement inattendu m'a envahie.
Et c'était de la compassion.
Pas seulement pour mon père, mais pour les faux ravisseurs.
Je me demandais
pourquoi choisir une carrière qui consiste à effrayer les gens
et les priver de leurs économies.
La seule réponse que j'ai pu trouver était
peut-être pensaient-ils ne pas avoir de meilleure option.
Ou bien, est-ce ce que leurs parents leur ont appris,
comme les miens m'ont appris ce qui était possible pour moi dans ma carrière.
Ou ils pourraient ne pas avoir conscience qu'il y a une autre façon.
Bref, c'était peut-être le mieux qu'ils pensaient pouvoir faire
pour survivre, s'en sortir, répondre à leurs besoins dans le monde
et payer leurs factures.
Souvent, nous dérobons la vie que nous voulons réellement
parce que nous pensons qu'un chemin différent
va nous aider à survivre, à nous débrouiller, à payer nos factures,
ou répondre à nos besoins dans le monde.
J'ai sorti mon journal intime et j'ai écrit sur la couverture :
« Je suis mon propre ravisseur. »
J'ai énuméré toutes les façons au fil des ans
que j'ai fait taire la vérité sur mes vrais souhaits,
toutes les fois où j'étais prisonnière volontairement
de voyages éprouvants que je ne voulais même pas faire.
J'ai pensé aux trop nombreuses personnes qui choisissent des études ou une carrière
que nous ne souhaitons pas
mais nous pensons que cela nous aidera
à survivre, s'en sortir, ou répondre à nos besoins dans le monde.
Mais ce n'est pas le seul chemin.
Je vous encourage à vous demander :
« Où suis-je en train de kidnapper la vie que je veux vraiment ?
Comment est-ce que je donne mon pouvoir pour céder à la peur
pour répondre à mes besoins dans le monde ? »
Quand nous cédons à la peur, nous cédons notre pouvoir
et nous nous déconnectons de qui nous sommes
et de ce que nous voulons vraiment.
En tant que coach, j'ai appris
qu'il y a trois étapes clés que vous pouvez prendre maintenant
pour faire ce que j'aime appeler : « retour vers vous »,
la décision d'abandonner la peur et de redevenir soi.
La première étape consiste donc à faire une introspection.
Demandez-vous vraiment :
« De quoi suis-je captive ? »
Cela signifie être honnête avec vous-même,
où vous en êtes, ce qui fonctionne pour vous et ce qui ne fonctionne pas.
Quand on y réfléchit, nous venons au monde,
notre état naturel est avec tant d'amour et de créativité –
pensez aux enfants ; ils ont tant d'imagination –
et pourtant avec le temps, on nous apprend à avoir peur.
La peur est un système d'alarme interne indispensable
pour survivre dans le monde physique.
Pensez-y.
Nous apprenons à regarder à gauche et à droite avant de traverser.
Nous apprenons à ne pas toucher le poêle lorsqu'il est chaud.
Nous apprenons à ne pas parler à des inconnus.
Mais avec le temps, cela nous blesse.
La vie nous met des peaux de banane.
Nous apprenons à ne plus prendre de risques et à avoir peur.
Nous avons peur de nous mettre à découvert.
Nous commençons à penser être pratiques ou réalistes
pour faire des choix qui semblent « responsables »
alors que nous avons seulement peur des critiques.
Mais si nous sommes honnêtes avec nous-mêmes,
les gens qui se disent réalistes ne sont souvent que des rêveurs
qui ont eu leurs cœurs brisés quelque part en chemin.
Alors, comment faire un retour vers soi ?
Vous faites une introspection.
Vous rentrez chez vous.
Une de mes questions préférées est :
« Que sais-tu que tu aimerais ignorer ? »
Que savez-vous que vous aimeriez ignorer ?
Certains d'entre vous savent peut-être qu'ils se cachent de la vérité.
Au fond de vous, vous savez ça.
Vous vous cachez du fait que vous détestez votre travail,
mais la peur vous empêche de l'admettre
et vous ne savez pas où aller ensuite.
Vous vous cachez du fait que vous avez épousé la mauvaise personne,
mais la peur vous empêche de l'admettre parce que ça va bouleverser votre vie
d'obtenir un divorce.
Vous savez que quelque chose ne va pas avec votre santé,
mais la peur vous empêche d'aller chez le médecin
parce que vous ne voulez pas entendre le diagnostic.
Quoi que ce soit, puisez dans ce qui est profondément vrai pour vous,
regardez les choses telles qu'elles sont –
pas pires, pas meilleures,
mais comme elles sont réellement
afin de comprendre ce que vous voulez vraiment.
vous devez voir la vérité sur votre situation.
Et peut-être ressentirez-vous une douleur bouillonner en vous
alors que vous observez ce qui est vrai pour vous.
Mais sachez ceci :
La douleur est souvent un tremplin
qui nous lance dans notre prochaine étape de la vie
si nous sommes prêts à la laisser.
La deuxième étape consiste à suivre sa liberté.
Suivez votre liberté.
Cela signifie prêter attention à ce qui vous fait du bien
afin de pouvoir enfin vous libérer.
À ce stade, vous devez vous demander :
« D'accord, Ashley.
comment puis-je ressentir ce qui fait du bien ? »
Bonne question !
Nous vivons dans un monde
des trolls, de tweets et des textos.
Les données sont claires :
nous sommes tellement connectés
que nous sommes en quelque sorte, selon la recherche,
plus déconnectés que jamais.
71% de la main-d'œuvre est à la recherche d'un emploi, rien qu'aux États-Unis.
Je crois, en tant que spécialiste en carrière,
que c'est parce que les gens n'aiment pas où ils sont.
Plus de 70% des États-Unis prennent des médicaments sur ordonnance,
et plus de la moitié des mariages se terminent par un divorce.
Nous avons déjà entendu
de faire ce qu'on aime et l'argent suivra.
Ou mon conseil le moins préféré :
« Suivez votre passion. »
Ces mèmes sont souvent une voie rapide vers nulle part.
Mais quand vous apprenez à vraiment suivre ce qui vous fait du bien,
votre objectif est souvent soit juste devant vous
ou à la périphérie.
Vous demandez-vous :
« Comment vraiment me connecter à mon corps ?
Comment ressentir ce qui me fait du bien ? »
Cette question vous taraude.
Et cela fait sens pour moi.
Aujourd'hui,
les scientifiques disent de nos intestins qu'ils sont « notre deuxième cerveau »
et des recherches suggèrent qu'il s'y loge plus de 200 millions de neurones,
ce qui équivaut à la taille du cerveau d'un chat ou d'un chien.
Alors qu'est-ce que cela signifie ?
Ça signifie que si dans votre système nerveux
vous ressentez une forme d'anxiété ou de déconnexion,
de la nervosité, quelque chose de bizarre,
faites lui confiance car le corps est notre messager
et il vous donne constamment des retours d'informations.
Au début de la vingtaine,
quand j'ai déménagé à Washington pour travailler dans la lutte antiterroriste,
j'ignrais si ça allait être mon cheminement de carrière ultime.
Mais quelque chose me faisait du bien.
Et devinez ce qui s'est passé à la périphérie ?
J'ai réussi dans ma carrière.
J'ai appris à maîtriser la recherche d'emploi.
Et je suis devenue expert en carrière.
Devinez ce qui s'est passé à la périphérie de cela ?
Je suis devenue un auteur publié, mon plus grand rêve.
Dans un monde où on gravit les échelons de l'entreprise,
plans quinquennaux et diplômes inutiles,
nous nous efforçons tous de trouver quelque chose de tellement irréaliste :
la perfection.
Mais qui on est à 25 ans n'est pas la personne qu'on sera à 30 ans,
et ce ne sera certainement pas qui on sera à 40 ans.
Et c'est pourquoi je vous invite à voir votre carrière comme une expérience
qui croise la personne que vous êtes là où vous êtes,
un véhicule pour votre propre expression.
Vous pouvez commencer par écrire toutes vos idées
et vérifier avec votre corps, voir comment ça vous fait sentir.
Ressentez-vous de la joie, de la peur ?
Ressentez-vous une expansion ou une contraction ?
Ressentez-vous la libération ou de la suffocation ?
C'est pourquoi j'ai appelé un de mes outils préférés
« le journal de la joie, » je le recommande souvent.
Lorsque vous vous sentez déconnecté,
prenez le temps de noter pendant 30 jours
chaque instant – ce moment qui vous a le plus illuminé,
tous les jours.
Et je m'en fiche
si c'est la femme à qui vous parlez dans les vestiaires du club
ou la réunion que vous avez présidée au travail.
Faites attention.
Et à la fin des 30 jours,
notez s'il y a des motifs dans ce qui vous inspire.
Demandez-vous vraiment
quelles sont les compétences que vous utilisez quand vous êtes le plus inspiré.
Parce que quand vous êtes inspiré,
vous n'êtes pas sous l'emprise de votre peur.
Et la troisième étape consiste à s'engager.
Inutile de dire que votre petit journal de joie
ne va pas vous obtenir la personne de vos désir
ou ce travail dont vous rêvez tant.
Seule l'action le fera.
Mais le perfectionnisme est l'ennemi de l'action.
Et souvent, le perfectionnisme est un masque que nous portons tous
quand on a peur de l'échec.
Alors demandez-vous : « Suis-je perfectionniste ? »
Parce que voici la vérité.
La clarté vient de l'engagement ; cela ne vient pas de la pensée.
Tergiverser nous rend impuissant.
Donc, si vous voulez être puissant, regardez votre liste,
choisissez quelque chose qui vous fait du bien.
Faites-le et écoutez ce que l'univers vous en dit.
Engagez-vous
et sachez que vous pouvez ajuster le tir
au fil de l'eau.
Vous savez, rétrospectivement en pensant à ce faux enlèvement,
je pense beaucoup à mon père
et tout le traumatisme qu'il a subi ce jour-là,
virant presque toutes ses économies à des inconnus au téléphone.
Je pense à la manière dont la vérité laisse toujours des indices.
Comment il a pensé demander si c'était moi ou s'il pouvait me parler
parce qu'au début de la conversation avec les ravisseurs,
il voulait me parler.
Une partie de lui le savait.
Je pense à la façon dont il a cédé son pouvoir dans le désespoir et dans la peur,
comme nous le ferions tous.
Et surtout,
Je pense à ma compassion pour les ravisseurs
et toutes les leçons que j'ai vraiment apprises.
Nous avons tous la possibilité de nous libérer.
Et ça commence par vraiment réfléchir
à qui nous sommes
avec l'introspection,
à suivre ce qui nous fait du bien
et à passer à l'action.
Peu importe où vous en êtes dans votre vie,
vous avez la possibilité de faire un retour vers vous.
Cela signifie se connecter à la vérité.
Se connecter à son corps.
Se connecter à votre joie.
Surtout, cela signifie faire « un retour vers soi ».
Merci.
(Applaudissements)
Délután 2:45 volt,
egy esős pénteki nap Los Angelesben.
Apám épp kávét főzött a konyhában,
mikor felvett egy ismeretlen számról érkező hívást.
Ledermedt, amikor egy hevesen síró és sikítozó nőt hallott
a vonal túloldalán.
Majd erős férfihang szólalt meg,
és azt mondta apámnak:
"Nálunk van a lánya,
és ha nem figyel minden egyes szavunkra,
meg fogjuk ölni."
Apám megállt,
egy pillanatra a lélegzete is elállt,
majd megkérdezte:
"Beszélhetek vele?"
"Szeretné, ha eltörnénk a karját?"
Gúnyolódtak.
Tudniuk kell, hogy én csak az egyik vagyok két lánya közül.
Sajnos,
a hívás előtt alig hat hónappal
a nővéremet levettük a lélegeztetőgépről.
Soha nem fogom elfelejteni halála napját.
Apám megszakadt szívvel rám nézett,
és végtelen, óriási gyászában
csak azt ismételgette nekem:
"Csak egy lányom maradt."
Így aztán – ahogy bárki más is tenné, akit elönt a félelem –, feladott mindent,
és kétségbeesetten annyit mondott az emberrablóknak:
"Ő az egyetlen lányom; bármit megteszek."
"Egyedül van?" – kérdezték az emberrablók.
Apám a konyha másik végén álló anyám szemébe nézett,
ujját az ajkai elé emelte, némán kérlelve, hogy csendben maradjon.
Azt mondta nekik: "Igen, egyedül vagyok" – közben egy szalvétára írt valamit.
Azt írta:
"Menj ki, halkan, hívd a 911-et. Ashley-t elrabolták."
Az én drága anyukám remegő kézzel kisietett,
és felhívta a 911-et.
Közben
az emberrablók apámnak adták az instrukciókat.
"Üljön autóba – mondták. –
Menjen el a bankba,
mindvégig vonalban maradva,
és fizesse ki a váltságdíjat.
Ha pedig nem működik együtt,
a lánya testrészeit postán küldjük el magának."
Anyám a rendőrökkel tudatta, hogy a banknál találkozzanak,
és óvatosan beszállt az autóba, hogy ne hallják.
Az autóban folytatott beszélgetés a bankig nagyon kusza volt.
Az egyik percben a napjáról kérdezték apámat.
A következő percben azzal fenyegetőztek, hogy megerőszakolnak.
A bankhoz érve
anyám a rendőrhöz ment,
miközben apám merev léptekkel lépett be a bankba
a zsebében a telefonnal, mint ígérte,
hogy az emberrabló hallhassa, ahogy kiadja az átutalási megbízást.
Mindeközben, amíg mindez zajlott,
én a régimódi, kicsi, Beverly Hills-i irodámban ültem
egy podcastinterjút vezetve.
Emlékszem, a vendéggel beszélgetve fél szemmel láttam,
ahogy a telefonom felvillan az asztalon,
nem tulajdonítva ennek sok jelentőséget.
Csak mikor a vendégem elment, vettem észre a nem fogadott hívásokat.
És ami a legfontosabb,
észrevettem egy üzenetet, amit sose fogok elfelejteni.
Ez állt benne: "Itt a rendőrség.
A családjával vagyok. Kérem, hívjon."
A húszas éveim elején
terrorellenes területen dolgoztam a Pentagonban, Washington D.C.-ben,
ezért higgyék el nekem, amikor azt mondom, hogy igen színes képek élnek bennem,
amikor arra gondolok, mi minden történhet.
De korábban sosem kaptam még hasonló üzenetet,
olyat, amiről úgy éreztem, bármi legyen is mögötte,
az tönkreteheti az életem.
Így hát ott ülve, össze kellett szednem a bátorságot, hogy tárcsázzak.
Felvették: "Itt Johnson tiszt beszél. Ön Ashley?" "Igen."
Azt mondta: "Kérem, erősítse meg a nevét."
A válaszom: "Itt Ashley Michelle Stahl. A családom jól van?"
A következőkben fennforgás hangjait hallottam.
A rendőr átkiabált apámnak:
"Stahl úr, tegye le a telefont!
A lánya a vonalban van; ez átverés!"
Zűrzavar hallatszott,
és apám akkor kiragadta a telefont a rendőr kezéből.
Beleszólt a telefonba,
és a hangját sose hallottam még ilyen erőtlennek.
Csak annyit mondott: "Te vagy az?"
"Igen, én vagyok" – válaszoltam.
Először életemben hallottam, ahogy apám összeomlik és zokog.
Sosem zokogott így, amikor kicsi voltam.
Emlékszem, az egyik üzlete befuccsolt,
és a családunk válságos időszakon ment keresztül,
de akkor sem zokogott ennyire.
Amikor felsős voltam, egyik nap, ahogy hazaértem,
elmondta, hogy III. stádiumú rákos beteg.
És akkor sem zokogott így, amikor a nővérem meghalt.
Soha.
Azt kérdezgette, én vagyok-e,
és úgy éreztem, be kell bizonyítanom, tényleg így van,
így azt mondtam: "Igen, Apa, én vagyok.
Halloweenre hot dognak öltöztünk össze.
Imádod a sajttortát.
Most írtam alá egy kiadói szerződést.
Én vagyok, Apa."
Egy kérdése volt csak számomra.
Azt kérdezte: "Haza tudsz, kérlek, jönni?"
És én már úton is voltam.
Emlékszem, ahogy a szüleim házának bejárata felé lépkedtem,
Apám elém sietett, szorosan összeölelkeztünk,
és úgy átéreztem a fájdalmát, mint még soha senkiét.
Abban a pillanatban rájöttem arra is,
hogy a szülők nem szuperhősök,
épp olyan emberek, mint önök vagy én,
a legjobb tudásuk szerint élve életük.
Elmondta a telefonhívást az elejétől a végéig,
és nem tudtam elhinni,
hogy két egész órán keresztül az őáltala megélt valóság
az enyémmel szöges ellentétben állt.
De tudva, hogy az igazság mindig hagy maga után nyomokat,
nem fért a fejembe,
hogy tudták az én szuperokos apámat így becsapni?
Vajon a síró nő hangja egyáltalán hasonlított az enyémre?
Hogyan adhatta meg magát ilyen gyorsan
egy rakás idegennek?
Ezért idővel feltettem neki a kérdést:
"Volt pillanat, amikor kételkedtél, hogy valóban elraboltak?"
Olyan választ adott, amit mindannyian szoktunk,
amikor sarokba szorulva elfog bennünket a félelem.
Azt mondta:
"Nem hittem, hogy van más opció."
Ezen elgondolkodva azzal folytatta,
hogy mennyire meg lehet ilyenkor ijedni,
és mennyire sikítottak a vonal túloldalán,
és hogy nincs idő mérlegelni.
Ez érthető is volt számomra.
De az este további részében
csak ültem szomorúan, némileg dühödten,
látva, apámat mennyire megrázta az eset.
Soha nem láttam a 75 éves apámat
ekkora traumát elszenvedni.
Eltűnődtem, hogyan teheti ezt valaki egy másik emberrel?
És akkor hirtelen
váratlan dolog lett úrrá rajtam.
Az együttérzés.
Nemcsak apám, de az ál-emberrablók iránt is.
Azon tűnődtem,
miért választja valaki életpályául, hogy megijessze az embereket,
és elrabolja minden megtakarításuk?
Az egyetlen válasz, amire jutottam,
hogy talán nem gondolták, van más választásuk is,
vagy talán ezt tanulták a szüleiktől,
ahogy az én szüleim is megvilágították számomra a karrierem adta lehetőségeket,
vagy nincsenek tudatában, hogy van más út is.
Egyszerűen talán csak azt gondolták, ez a legjobb, amit tehetnek,
hogy boldoguljanak, túléljenek, az igényeiket kielégítsék,
és kifizessék a számláikat.
Gyakran saját magunkat fosztjuk meg az élettől, amelyre valójában vágyunk,
mert azt hisszük,
más út vezet a túléléshez, boldoguláshoz, a számláink kiegyenlítéséhez,
vagy igényeink kielégítéséhez.
Elővettem a naplóm, és ezt írtam a lap tetejére:
"Magam fosztom meg önmagam."
Felsoroltam mindazt,
amit az évek során elfojtottam, amire valójában vágytam,
amikor olyan lélekromboló utak bejárására kényszerítettem magam,
melyeket nem is akartam megtenni.
Elgondolkoztam, hányan választunk specializációt vagy életpályát úgy,
hogy valójában nem is arra vágyunk,
mégis meg vagyunk győződve róla,
hogy az túlélésünk, boldogulásunk és igényeink kielégítésének záloga.
Ennek azonban nem kell így lennie.
Arra biztatok mindenkit, tegye fel a kérdést:
"Hol fosztom meg magam az élettől, melyre valójában vágyom?"
"Hogyan adom át magam a félelemnek,
kizárólag azért, hogy az igényeimet kielégítsem?"
Amikor úrrá lesz rajtunk a félelem, megadjuk magunkat,
és eltávolodunk attól, akik valójában vagyunk, és amire valójában vágyunk.
Karriertanácsadóként megtanultam:
három azonnali lépést tehetünk –
ahogy én szeretem megfogalmazni –, hogy hajtűkanyart vehessünk,
azaz meghozzuk a döntést: kilépünk a félelemből, és visszatérünk önmagunkhoz.
Az első lépés az önvizsgálat.
Kérdezzük meg magunkat:
"Hol tartom vissza magam?"
Ez azt jelenti, őszintének kell legyünk önmagunkkal:
hol tartunk most, mi működik, és mi nem.
Ha belegondolunk, amikor megérkezünk a világba,
a természetes közegünk tele van szeretettel, alkotókészséggel –
gondoljanak a gyerekekre; tele vannak ihlettel –,
idővel mégis arra tanítanak minket, hogy féljünk.
A félelem szükséges belső riasztórendszer,
amelyre mindenkinek szüksége van a fizikai világban való túléléshez.
Gondoljanak csak bele.
Megtanulunk mindkét irányba körbenézni, mielőtt átmegyünk az utcán.
Megtanuljuk, hogy ne nyúljunk a forró tűzhelyhez.
Megtanuljuk, hogy idegenekkel ne álljunk szóba.
De idővel megsérülünk.
Az élet csavart labdákat is dob felénk.
Megtanuljuk, hogy többé ne kockáztassunk, és kezdjünk el félni.
Tartani kezdünk attól, hogy megmutassuk magunkat.
"Praktikus" vagy "realista" jelzővel illetjük magunkat
és a döntéseinket, melyek "felelősségteljes"-nek tűnnek,
miközben valójában csak a kritikától rettegünk.
Ha tényleg őszinték vagyunk önmagunkhoz,
azok, akik realistának tartják magukat, gyakorta csak álmodozók,
akiknek valahol útközben összetörték a szívét.
Akkor hogyan tehetünk mégis hajtűkanyart?
Önvizsgálatot tartunk.
Visszatérünk önmagunkhoz.
Ezért kedvenc kérdésem:
"Mi az, amiről tudjuk, hogy bárcsak ne tudnánk?"
Mi az, amiről tudjuk, hogy bárcsak ne tudnánk?
Talán vannak, akik tudják, hogy az igazság elől rejtőznek.
Lelkük mélyén tudják, hogy az igazság elől rejtőznek.
Talán az elől rejtőzködünk, hogy utáljuk a munkánkat,
de nem valljuk be, mert félünk,
és nem tudjuk, merre mehetnénk tovább.
Vagy talán azt rejtegetjük, hogy nem a megfelelő emberhez mentünk hozzá,
de félünk bevallani, mert életünk felborulna,
ha elválnánk.
Vagy talán tudjuk, hogy valami nincs rendben az egészségünkkel,
de félünk orvoshoz menni,
mert nem akarjuk a diagnózist hallani.
Bármi legyen is az, a színtiszta igazságra kell ráhangolódnunk,
hogy valósan láthassuk a dolgokat –
nem rosszabb, de nem is jobb színben, mint amilyenek –,
egyszerűen önmaguk valóságában.
Hogy ráleljünk arra, amire valóban vágyunk,
be kell látnunk az igazságot, hol is vagyunk most.
Talán most éppen a fájdalom bugyog fel bennünk,
miközben az igazságunk keressük.
De ne feledjük:
A fájdalom sokszor ugródeszka,
amely átlendít minket életünk következő szakaszába,
ha hagyjuk, hogy megtegye.
A második lépés a szabadságérzet követése.
Kövessük a szabadság érzését!
Ez azt jelenti, hogy figyelnünk kell arra, ami minket jó érzéssel tölt el,
hogy aztán végre szabaddá tehessük magunkat.
Biztosan sokan arra gondolnak most:
"Rendben, Ashley,
de hogyan érzem meg, mi esik jól?"
Nagyon jó kérdés.
A mai világ tele van
internetes trollokkal, posztokkal, üzenetekkel,
és már bizonyított tény,
hogy olyannyira összeköttetésben vagyunk,
hogy valójában, kutatások szerint,
távolabb vagyunk egymástól, mint valaha.
Mi több, csak az USA-ban, a munkavállalók 71%-a munkát keres.
Karrierszakértőként úgy hiszem,
ez azért van így, mert az emberek nem szeretik, ahol most vannak.
Az USA több mint 70%-a felírt gyógyszereket szed,
és a házasságok több mint fele válással végződik.
Efféléket persze már hallottunk:
"Foglalkozz azzal, amit szeretsz, és a pénz majd jön magától!"
Vagy az általam legkevésbé kedvelt jó tanács:
"Kövesd a szenvedélyed!"
Ezek a frázisok gyakran a legrövidebb utakat jelölik a nagy semmi felé.
De ha megtanuljuk, hogy azt kövessük, ami minket jó érzéssel tölt el,
célunk gyakran ott lebeg a szemünk előtt,
de legalábbis a perifériáján.
Talán azon tűnödnek:
"Hogyan tudok kapcsolódni a testemhez?"
"Hogyan érzem azt, ami jólesik?"
Még most is megakadunk ennél a kérdésnél.
És ez teljesen érthető.
Mostanság a tudósok
a gyomrunkat "a második agyként" tartják számon,
és talán már hallottak a kutatásról, amely arra utal,
hogy több mint 200 millió idegsejt van az emésztőrendszerünkben,
ami megegyezik egy macska- vagy kutyaagy méretével.
Mit is jelent ez számunkra?
Azt, hogy ha az idegrendszerünkben
valamiféle izgatottságot vagy zavart tapasztalunk,
ha úgy érezzük, valami nincs rendben,
meg kell bíznunk benne, mert a testünk hírvivő,
és folyamatosan visszajelzéseket küld.
A húszas éveim elején,
amikor Washington D.C.-be költöztem, hogy a terrorellenes munkát végezzek,
nem tudtam, hogy az valóban az én életpályám lesz-e.
De valami mégis jó érzéssel töltött el.
De mi történt közben a periférián?
Sikeressé váltam a pályámon.
Kitanultam a munkakeresés csínját-bínját.
És karrierszakértő lettem.
De mi történt ennek a perifériáján?
Publikált íróvá váltam, a legnagyobb álmom teljesült.
A vállalati ranglétrák,
az ötéves tervek és szükségtelen végzettségek világában
mindannyian irreális célért küzdünk.
Ez a tökéletesség.
De akik vagyunk 25 évesen, nem azok leszünk majd 30 évesen,
és főleg nem azok leszünk 40 évesen.
Ezért mindenkit ösztönzök, hogy pályájára mint kísérletre tekintsen,
akkor és ott, ahol éppen van,
az önkifejezés megtestesítőjeként.
Kezdhetünk ott, hogy leírjuk az összes ötletünket,
és közben megfigyeljük a testünket, hogy mit érzünk eközben.
Boldogságot érzünk? Netalán félelmet?
Megnyílást érzünk, vagy inkább összezárást?
Felszabadulást, esetleg fojtottságot?
Az egyik legkedvesebb eszközöm, amelyet szívesen ajánlok mindenkinek
a "boldogságnapló".
Amikor úgy érezzük, nem tudunk kapcsolódni,
30 napon át írjunk le minden pillanatot –
a minket leginkább felvillanyozó pillanatot is –,
minden egyes nap.
Az nem érdekes, hogy ez csak a nő,
akivel WC-re várva csevegtünk a klubban,
vagy a megbeszélés, amelyet mi vezettünk a munkahelyen.
Figyeljünk oda.
A 30 nap elteltével nézzük meg,
van-e bármilyen visszatérő minta abban, ami lelkesített bennünket.
Kérdezzük meg magunkat:
"Milyen készségemet használom, amikor a legihletettebb vagyok?"
Mert amikor a legihletettebbek vagyunk,
akkor nem a félelem vezérel vagy ejt rabul minket.
A harmadik lépés pedig az elkötelezettség.
Nem is kell mondani, hogy a cuki boldogságnaplócskánk
nem hozza meg az áhított szerelmet,
de a vágyott álommunkát sem.
A cselekvés viszont igen.
De a vágy a tökéletességre a cselekvés ellensége.
Rájöttem, hogy a perfekcionizmus gyakran csak álcázás,
ha a kudarctól félünk.
Ezért tegyük fel a kérdést: “Perfekcionista vagyok?”
Mert valójában az igazság az,
a tisztánlátás az elkötelezettségből fakad, nem a gondolat szüli.
A tanácstalanságnak nincs ereje.
Így ha erősek akarunk lenni, nézzük meg a listát,
és válasszunk valamit, ami jó érzéssel tölt el.
Legyünk jelen, figyeljünk, milyen visszajelzést ad az univerzum,
köteleződjünk el,
és ne feledjük,
hogy utunk mindig módosítható.
Visszatekintve az ál-emberrabló esetre,
sokszor gondolok apámra,
és az őt aznap ért traumára,
hogy az összes félretett pénzét majdnem holmi idegeneknek utalta el.
Arra is gondolok, hogy az igazság tényleg mindig hagy nyomokat maga után.
Hogy jutott eszébe apámnak, hogy megkérdezze, én vagyok-e,
beszélhet-e velem,
mert az emberrablós beszélgetés elején bizonyítékképp próbált beszélni velem.
Zsigereiben tudta.
Gondolok arra is, hogy a teljes kétségbeesésben és félelemben feladta,
ahogy mindannyian tennénk.
És főként,
az emberrablók iránti érzett szánalom járt a fejemben,
és mindazok a leckék, melyeket megtanultam.
Mindannyiunknak megvan a lehetősége önmagunk felszabadítására.
Ez úgy kezdődik, hogy alaposan megnézzük,
kik is vagyunk valójában.
Önvizsgálatot tartva.
Követve mindazt, ami jó érzéssel tölt el minket.
És cselekedve.
Bárhol is tartsunk most az életünkben,
megvan a lehetőség, hogy hajtűkanyart tegyünk.
Azaz, kapcsolódjunk az igazsághoz.
Kapcsolódjunk a testünkhöz.
Kapcsolódjunk a boldogságunkhoz.
De legfőképp, vegyük is be azt a kanyart.
Köszönöm.
(Taps)
Erano le 14:45
di un piovoso venerdì a Los Angeles.
Mio padre preparava il caffè in cucina
e ha risposto a un numero sconosciuto.
Gli si è gelato il sangue: dall'altra parte una donna
piangeva e urlava disperatamente.
Poi a seguire una potente voce maschile.
E ha detto a mio padre:
"Abbiamo tua figlia,
e se non ascolti ogni singola parola
la uccidiamo."
Mio padre si è bloccato,
per un attimo ha perso il respiro,
poi è riuscito a chiedere:
"Posso parlare con lei?"
"Vuoi che le spezziamo un braccio?"
Lo sbeffeggiavano.
Dovete sapere, aveva due figlie,
e purtroppo
solo sei mesi prima di questa telefonata,
avevamo staccato la spina a mia sorella maggiore.
Non dimenticherò mai il giorno della sua morte.
Mio padre mi ha guardato con un dolore, con uno strazio...
...più grande del cielo,
e continuava a ripetermi:
"Ora mi è rimasta una sola figlia."
Come fa chiunque sia spaventato, ha perso ogni potere
e ha detto disperatamente ai sequestratori:
"È l'unica figlia che ho; farò tutto ciò che volete."
"Sei solo?" gli hanno chiesto.
In quel momento ha incrociato lo sguardo di mia madre in cucina,
si è messo un dito sulle labbra pregandola in silenzio di non fare rumore.
E ha risposto: "Sì, sono solo", mentre scriveva su un tovagliolo.
Ha scritto:
"Silenzio, esci, chiama il 911. Hanno rapito Ashley."
La mia povera mamma è corsa fuori con le mani tremanti
ed è riuscita a chiamare il 911.
Nel frattempo
mio padre riceveva gli ordini dai rapitori.
"Prendi la macchina", gli hanno detto.
"Andrai in banca,
restando al telefono,
e pagherai il riscatto.
E se non cooperi
te la rimanderemo a pezzi."
Mia madre ha detto alla polizia di raggiungerla in banca
ed è salita in macchina in punta di piedi per non farsi sentire.
La conversazione verso la banca era folle.
Prima chiedevano a mio padre come stava,
e un minuto dopo minacciavano di stuprarmi.
Si sono fermati in banca,
e mia madre ha raggiunto l'agente di polizia,
mentre mio padre irrigidito entrava in banca
con il cellulare in tasca come promesso
perché i sequestratori sentissero che raccoglieva i risparmi.
Nel frattempo, mentre succedeva tutto questo,
io me ne stavo seduta nel mio piccolo, pittoresco ufficio di Beverly Hills,
a condurre un'intervista per un podcast.
Ricordo, durante la conversazione con il mio ospite,
di aver intravisto il cellulare accendersi
alla scrivania e lasciarlo perdere.
Solo quando l'ospite se n'è andato ho visto una valanga di chiamate perse.
E soprattutto,
ho letto un messaggio che non dimenticherò mai.
Diceva: "È la polizia.
Siamo con la tua famiglia. Per favore chiamaci."
Da ventenne
lavoravo nel contro-terrorismo al Pentagono,
perciò credetemi: la mia immaginazione su cosa può andare storto
è davvero vivace.
Ma non avevo mai ricevuto un messaggio del genere
pensando che forse dall'altra parte, qualsiasi cosa fosse,
stava per rovinarmi la vita.
Sono rimasta seduta, finché ho trovato la forza di chiamare.
"Agente Johnson. È Ashley?" "Sì"
"Confermi il suo nome per favore."
"Ashley Michelle Stahl. La mia famiglia sta bene?"
Subito dopo mi arrivano suoni confusi.
Ha urlato in banca a mio padre:
"Signor Stahl, chiuda la chiamata!"
È al telefono; è una truffa!"
Sento una gran confusione,
e poi mio padre prende il telefono dall'agente.
E mi parla
con la voce più fragile che gli abbia mai sentito.
Mi ha detto solo: "Sei tu?"
"Sì, sono io."
E per la prima volta ho sentito mio padre scoppiare a piangere.
Non piangeva così quand'ero piccola.
Una volta un suo affare era andato male
e la mia famiglia ha passato un periodo davvero difficile
e lui non piangeva così.
Un giorno, facevo le medie, d ritorno da scuola,
mi aveva detto di avere il cancro al terzo stadio.
Né aveva pianto così il giorno in cui era morta mia sorella.
Mai.
Continuava a chiedermi se ero io,
e mi è sembrato di doverlo dimostrare,
perciò ho detto: "Sì, papà, sono io.
Ci siamo vestito da hotdog ad Halloween.
Adori la cheesecake.
Ho firmato il contratto per il mio libro...
Sono io, papà."
E lui mi ha accolto con una domanda.
"Puoi tornare a casa per favore?"
E così ho fatto.
Ero davanti alla porta di casa dei miei genitori
e mio padre mi è corso incontro, ci siamo abbracciati stretti.
e ho sentito il suo dolore come non mi è mai successo con nessun altro.
E in quel momento mi sono resa conto
che i genitori non hanno superpoteri,
che sono come tutti gli altri - come voi, come me -
e cercano di dare il massimo.
Mi ha raccontato la telefonata dall'inizio alla fine,
e non riuscivo a credere
che per due ore filate lui viveva una realtà
mentre io ne vivevo una completamente diversa.
Ma, sapendo che la verità lascia sempre delle tracce,
non ho potuto fare a meno di chiedermi
com'erano riusciti a raggirare mio padre, così sveglio.
La voce della donna che urlava mi somigliava, almeno?
Come aveva potuto rinunciare così presto a farsi valere
contro un gruppo di estranei?
E alla fine gli ho chiesto:
"Non ti è venuto un dubbio?"
La sua risposta è stata quella che tutti noi diamo
quando la vita ci mette alle strette e la paura ha la meglio.
Mi ha detto:
"Non ho pensato ci fosse un'altra possibilità."
E ripensandoci, ha continuato,
su come arriviamo a spaventarci così tanto
e su come qualcuno urlava al telefono
e non hai il tempo di pensarci.
Non faceva una piega.
Ma per tutta la notte,
sono rimasta lì, piena di tristezza e un po' di rabbia
a pensare al trauma subito -
non avevo mai visto mio padre, di 75 anni,
così traumatizzato -
a chiedermi come si può fare una cosa simile a un'altra persona?
Ed è stato allora
che mi ha invaso qualcosa di assolutamente inaspettato.
La compassione.
Non solo per mio padre, ma per i finti rapitori.
Mi sono chiesta,
perché scegliere una strada che ti porta a spaventare gli altri
e a rubargli i risparmi di una vita?
L'unica risposta che sono riuscita a darmi
è che forse non pensavano di avere un'opzione migliore
o che forse questo è ciò che i loro genitori avevano insegnato loro
come i miei mi avevano insegnato le mie opzioni per una carriera,
o forse non erano consapevoli che c'è un'altra strada.
In breve, pensavano di non poter fare di meglio
per tirare avanti, sopravvivere, e soddisfare i loro bisogni,
e pagare le tasse.
Spesso sequestriamo noi stessi dalla vita che vorremmo
perché pensiamo che un'altra strada
ci aiuterà a sopravvivere, a tirare avanti, a pagare le tasse,
o a soddisfare i nostri bisogni.
Ho preso il mio diario e ho scritto all'inizio:
"Sono la sequestratrice di me stessa."
Ho elencato tutti i modi in cui, nel corso degli anni,
avevo zittito i miei veri desideri,
che ero stata prigioniera di me stessa
in percorsi avvilenti che non volevo fare.
A come molti di noi scelgono università o lavori
che non desiderano affatto,
perché pensano ci aiuterà a sopravvivere,
a tirare avanti, a soddisfare i nostri bisogni.
Ma non dev'essere così.
Voglio spronarvi a chiedervi:
"In cosa sto sequestrando me stesso dalla vita che voglio davvero?"
"In cosa sto cedendo, spaventato,
solo per soddisfare le mie necessità?"
Dando spazio alla paura, cediamo i nostri poteri
e ci distacchiamo da ciò che siamo e da ciò che vogliamo davvero.
Ma, da coach del lavoro, ho capito
che ci sono tre passi chiave che potete fare da subito
per quella che mi piace chiamare "una svolta"
cioè la scelta di uscire dalla paura e tornare da se stessi.
Il primo passo è un'auto-verifica.
Chiedetevi davvero:
"In cosa sono prigioniero di me stesso?"
Questo significa essere onesti con se stessi
su dove siete, cosa funziona per voi, e cosa no.
Pensateci: veniamo al mondo,
il nostro stato naturale è l'amore, la creatività -
pensate ai bambini: pieni di ispirazione -
eppure nel tempo ci insegnano ad avere paura.
E la paura è un sistema interiore di allarme necessario
che ci serve a sopravvivere nel mondo fisico.
Pensateci.
Impariamo a guardare a destra e a sinistra prima di attraversare.
Impariamo a non toccare i fornelli quando sono caldi.
Impariamo a non parlare agli sconosciuti.
Ma, col tempo, si resta feriti.
La vita ci mette in difficoltà.
Impariamo a non rischiare più e ad avere paura.
Abbiamo paura di metterci in gioco.
Cominciamo a chiamarci "pratici" o "realistici"
per scelte che sembrano "responsabili"
mentre siamo solo molto spaventati dalle critiche.
E se siamo davvero onesti con noi stessi,
chi si definisce realista è spesso solo un sognatore
che a un certo punto è stato ferito nell'intimo.
Allora come dare la svolta?
Si fa un'auto-verifica.
Si torna a casa da se stessi.
Ecco perché una delle mie domande preferite è:
"Cosa sai e preferiresti non sapere?"
Forse qualcuno di voi sa di nascondersi dalla verità.
Nel profondo, sapete di nascondervi dalla verità.
Forse vi nascondete dal fatto che odiate il vostro lavoro
ma non volete ammetterlo per paura
e non sapete come altro muovervi.
O forse vi nascondete dal fatto di aver sposato la persona sbagliata,
ma avete paura di ammetterlo perché divorziare
manderebbe a rotoli la vostra vita.
O forse sapete che c'è qualcosa che non va con il vostro corpo,
ma avete paura di andare da un medico
perché non volete ascoltare la diagnosi.
Qualunque cosa sia, scavate nella vostra verità più profonda,
guardate le cose come stanno -
non peggio di come sono, non meglio di come sono,
ma così come sono effettivamente.
Per capire cosa volete davvero,
dovete vedere la verità nel punto in cui siete.
E forse per ora vi fa male ribollire internamente
mentre poggiate lo sguardo su ciò che per voi è vero.
Ma sappiate questo:
il dolore speso è un trampolino
che ci lancia nello stadio successivo della nostra vita
se glielo lasciamo fare.
Il secondo passo è seguire la vostra libertà.
Seguite la vostra libertà.
Fate caso a ciò che sentite giusto
per potervi finalmente liberare.
Forse ora vi state chiedendo:
"Okay, Ashley,
come faccio a sapere cosa sento giusto?
Giusta domanda.
Oggi viviamo in un mondo
di troll sul web e tweet e messaggi,
e i dati sono ufficiali:
siamo così connessi
che, in un certo senso, secondo le ricerche,
siamo più disconnessi che mai.
Solo negli USA, il 71% della forza lavoro è alla ricerca di un lavoro.
E credo, come esperta del lavoro,
che il motivo è che non siamo felici della nostra posizione.
Più del 70% degli americani prende farmaci,
e più di metà dei matrimoni finisce con un divorzio.
Sono storie che abbiamo già sentito.
"Fa' ciò che ti piace, e i soldi seguiranno."
O, il consiglio peggiore secondo me,
"Segui la tua passione."
Questi brevi frasi spesso sono una corsia preferenziale verso il nulla.
Ma quando imparate davvero a seguire ciò che vi sembra giusto,
spesso il vostro obiettivo è o di fronte a voi
o nelle immediate vicinanze.
Forse vi state chiedendo:
"Come connettermi davvero con il mio corpo?
Come sento ciò che è giusto?"
Siete ancora su questa domanda.
Lo capisco perfettamente.
Oggi la scienza
chiama la pancia "il nostro secondo cervello",
e forse conoscete le ricerche
secondo cui ci sono più di 200 milioni di neuroni nell'intestino,
equivalenti al cervello di un gatto o di un cane.
Cosa significa?
Che se nel vostro sistema nervoso
sentite una qualche forma di ansia o sconnessione,
nervosismo, qualcosa che non va,
dategli retta, perché il corpo è un messaggero
e vi dà costantemente un feedback.
Quando avevo 20 anni,
e mi trasferii a Washington per lavorare nel contro-terrorismo,
non sapevo se quella sarebbe stata la mia carriera definitiva.
Ma aveva qualcosa che mi sembrava giusta.
E cos'è successo nelle immediate vicinanze?
Sono riuscita nel mio lavoro.
Ho imparato a gestire la ricerca lavorativa.
E sono diventata un'esperta del lavoro.
E che succede nelle immediate vicinanze?
Sono diventata un'autrice, il mio sogno più grande.
In un mondo di arrampicatori della scala corporativa,
piani quinquennali, e titoli inutili,
ci battiamo tutti per qualcosa che è così irrealistico...
La perfezione.
Ma a 30 anni sarai diverso da come sei a 25,
e a maggior ragione a 40.
E per questo vi invito a vedere la vostra carriera come un esperimento
che vi permetta di esprimere voi stessi -
un veicolo per esprimere voi stessi.
Potete cominciare annotando tutte le vostre idee
e controllandole con il corpo, per sentire che sensazione danno.
Provate gioia? O paura?
Crescita? O contrazione?
Provate liberazione? O soffocamento?
Uno dei miei strumenti preferiti che raccomando di usare
è il "diario della gioia".
Quando vi sentite sconnessi,
per 30 giorni, prendetevi il tempo di scrivere
ogni singolo momento che vi ha acceso di più
ogni singolo giorno.
E non importa
che sia la donna che vi ha parlato nella fila per la toilette al club
o l'incontro che avete diretto a lavoro.
Fate attenzione.
E alla fine dei 30 giorni,
fate caso agli schemi in ciò che vi ispira.
Chiedetevi davvero:
"Che capacità uso quando sono più ispirato?"
Perché quando siete ispirati
la paura non vi segue né vi rapisce.
E il terzo passo è mettersi in gioco.
Inutile dirlo: col vostro bel diario della gioia
non otterrete l'amore su cui vi struggete
né il lavoro dei sogni che tanto vorreste.
Solo l'azione può farlo.
Ma il perfezionismo è il nemico dell'azione.
E spesso vedo che il perfezionismo è la maschera che tutti noi indossiamo
quando abbiamo paura di fallire.
Quindi chiedetevi: "Sono un perfezionista?"
Perché questa è la verità.
La chiarezza viene dal mettersi in gioco, e non dal pensiero.
Il limbo non ha potere.
Se volete essere potenti guardate la vostra lista,
scegliete qualcosa che sentite giusto.
Fatevi sotto, guardate che risposta vi dà l'universo,
prendete un impegno,
sapendo che potrete correggerlo
strada facendo.
Se ripenso all'incidente del finto rapimento,
penso molto a mio padre
e a tutto il trauma che ha vissuto quel giorno,
pronto a ritirare i risparmi di una vita per uno sconosciuto al telefono.
Penso a come la verità lascia sempre una traccia.
Come aveva pensato di chiedere se ero io o se poteva parlare con me -
perché all'inizio, nella conversazione,
voleva parlarmi per essere sicuro.
Una parte di lui sapeva.
Penso ha come ha rinunciato al suo potere nella disperazione e nella paura,
come succede a tutti noi.
E soprattutto,
ho pensato alla mia compassione per i rapitori,
e a tutte le lezioni che ho appreso davvero.
Abbiamo tutti l'opportunità di liberarci.
E comincia tutto dal dare uno sguardo
a chi siete.
Fare un'auto-verifica.
Seguire ciò che sentite giusto.
E agire.
Non importa dove siete ora nella vostra vita:
avete l'opportunità di dare una svolta.
Ovvero connettervi alla verità.
Connettervi al vostro corpo.
Connettervi alla vostra gioia.
E più di tutto, dare la vostra svolta per voi.
Grazie.
(Applausi)