תיק מנהלים מלא בקקי, שינה את חיי.
לפני עשר שנים, הייתי סטודנטית לתואר שני
ועזרתי לשפוט בתחרות הנדסה גנטית
של סטודנטים לתואר ראשון.
שם, פגשתי אמנית ומעצבת בריטית בשם אלכסנדרה דייזי גינזברג.
היא לבשה את חולצת הפולו הלבנה הרקומה
של צוות אוניברסיטת קיימברידג'
והחזיקה בידה תיק מנהלים כסוף,
מהסוג שאפשר לדמיין אזוק לפרק כף ידכם.
היא החוותה בידה מעבר לפינה שקטה
ושאלה אותי אם הייתי רוצה לראות משהו.
במבט ערמומי היא פתחה את המזוודה,
ובתוכה היו 6 גללים צבעוניים, מרהיבים,
צוות קיימברידג', היא הסבירה,
עבד לאורך כל הקיץ בהינדוס חיידקי E. coli
שיוכלו לחוש דברים שונים בסביבה
ולייצר בתגובה, קשת של צבעים שונים.
אם יש ארסן בתוך מי השתייה שלכם?
זן זה יהפוך לירוק.
היא ושותפה למחקר, המעצב ג'יימס קינג,
עבדו עם הסטודנטים ודימיינו את התרחישים האפשריים השונים
לגבי אפשרויות השימוש בחיידקים האלה.
הם שאלו: מה אם, ניתן יהיה להשתמש בהם
הן כמשקה פרוביוטי והן כמַשְׁגּוֹחַ בריאות, שניהם במשקה אחד?
הייתם יכולים לשתות את החיידקים והם יחיו במעיים שלכם,
ויחושו מה קורה,
ואז, בתגובה למשהו,
הם יהיו מסוגלים לייצר פלט צבעוני.
איזה חרא!
צוות קיימברידג' ניצח
בתחרות הבינלאומית למערכות הנדסה גנטית,
או בקיצור iGEM.
ובאשר אלי, הגללים האלה היוו נקודת מפנה.
אני ביולוגית סינתטית,
וזה כנראה מונח מוזר שרוב האנשים לא מכירים.
זה בהחלט נשמע כמו ניב ניגודים.
איך יכולה ביולוגיה, שהיא דבר טבעי,
להיות סינתטית?
איך משהו מלאכותי יכול להיות חי?
ביולוגים סינתטיים מחוררים לכאורה
את קו הגבול שאנו מתווים, בין מה שטבעי למה שטכנולוגי.
ובכל שנה, סטודנטים מכל העולם שמתכוננים לתחרות הiGEM
עובדים לאורך כל הקיץ
בניסיון להנדס ביולוגיה לטכנולוגיה.
הם מלמדים חיידקים כיצד לשחק סודוקו,
הם מייצרים משי צבעוני מקורי עכביש,
הם מייצרים בטון שמתקן את עצמו,
מדפסות לרקמות חיות, וחיידקים שאוכלים פלסטיק.
אולם, עד אותו רגע,
הטריד אותי מעט יותר, סוג אחר של ניב ניגודים.
פשוט מהנדסה גנטית ישנה.
הקומיקאי סימון מונרי כתב פעם
שהנדסה גנטית מהווה למעשה עלבון להנדסה התקינה.
הנדסה גנטית דומה יותר להשלכת ערימה של בטון ופלדה לנהר
ואם מישהו יכול לחצות אותו, אתם קוראים לזה גשר.
וכך, ביולוגים סינתטיים היו די מודאגים בקשר לזה,
וחששו שהנדסה גנטית היא קצת יותר אמנות מאשר מדע.
הם רצו להפוך הנדסה גנטית לתחום הנדסי אמיתי,
שבו נוכל לתכנת תאים ולכתוב DNA
בדרך שבה מהנדסים כותבים תוכנה למחשבים.
אותו יום לפני 10 שנים העלה אותי על הדרך שהוליכה אותי למקום בו אני נמצאת עכשיו.
היום, אני מנהלת הקריאייטיב
בחברה לביולוגיה סינתטית בשם "גינקו ביווורקס".
"מנהל קריאייטיב" הוא תואר מוזר
עבור חברת ביוטכנולוגיה שבה אנשים מנסים לתכנת חיים
באופן בו אנו מתכנתים מחשבים.
אבל באותו יום בו פגשתי את דייזי,
למדתי משהו על הנדסה,
למדתי שהנדסה אינה רק עניין של משוואות,
ופלדה, ומעגלים חשמליים,
היא בעצם עוסקת באנשים.
זה משהו שאנשים עושים, וזה משפיע עלינו.
אז בעבודה שלי,
אני מנסה לפתוח מרחבים חדשים עבור סוגי הנדסה שונים.
איך נוכל לשאול שאלות טובות יותר,
והאם נוכל לנהל שיחות טובות יותר
על מה שאנחנו רוצים מעתיד הטכנולוגיה?
איך נוכל להבין את הסיבות הטכנולוגיות,
אבל גם החברתיות, הפוליטיות והכלכליות
לכך שאורגניזמים מהונדסים גנטית (GMO) כל כך מקטבים בחברה שלנו?
האם נוכל ליצור GMO שאנשים יאהבו?
האם נוכל להשתמש בביולוגיה כדי ליצור טכנולוגיה יותר מקיפה והתחדשותית?
אני חושבת שזה מתחיל בהכרה שאנחנו כביולוגים סינתטיים,
מעוצבים גם על ידי תרבות שמעריכה "הנדסה אמיתית"
יותר מכל אחד מהדברים המעורפלים.
אנו כל כך שקועים במעגלים ובמה שקורה בתוך מחשבים,
שלעתים אנו מאבדים את הקסם שקורה בתוכנו.
יש המון טכנולוגיה מחורבנת שם בחוץ,
אבל זו הייתה הפעם הראשונה שדמיינתי קקי כטכנולוגיה.
התחלתי לראות עד כמה הביולוגיה הסינתטית הזו מדהימה,
לא בגלל שנוכל לשנות תאים למחשבים,
אלא בגלל שנוכל להביא טכנולוגיה לחיים.
זו הייתה טכנולוגיה מהבטן,
חזון בלתי נשכח של מה שהעתיד אולי טומן בחובו.
אבל חשוב מכך, זה גם היה מנוסח כשאלה
"האם זה סוג העתיד שאנחנו בעצם רוצים?"
הבטיחו לנו עתיד של כרום,
אבל מה אם העתיד יהיה בשר ודם?
מדע ומדע בדיוני
עוזרים לנו לזכור שאנחנו עשויים מאבק כוכבים.
אבל האם זה יכול גם לעזור לנו לזכור את הפלא והמסתוריות
בלהיות בשר ודם?
ביולוגיה זה אנחנו,
זה הגוף שלנו, זה מה שאנחנו אוכלים.
מה קורה כשהביולוגיה הופכת לטכנולוגיה?
התמונות האלו הן שאלות,
והן מאתגרות את מה שאנחנו חושבים שהוא רגיל ורצוי.
והן גם מראות לנו שהעתיד מלא בבחירות
ושנוכל לבחור אחרת.
מה עתידו של הגוף, של היופי?
אם נשנה את הגוף, האם יהיו לנו סוגים חדשים של מודעות
והאם סוגים חדשים של מודעות של העולם המיקרוביאלי
ישנו את הדרך בה אנו אוכלים?
הפרק האחרון של התיזה שלי היה על גבינה שהכנתי
תוך שימוש בדגימת חיידקים שהוצאתי מבין אצבעות הרגליים שלי.
כבר סיפרתי לכם שהקקי שינה את חיי.
עבדתי עם אמנית הריח והחוקרת סיסל טולאס
כדי לחקור את כל הדרכים בהן הגוף שלנו וגבינה קשורים זה בזה
באמצעות ריח ולפיכך חיידקים,
ויצרנו את הגבינה הזו
כדי לאתגר את האופן בו אנו חושבים על החיידקים
שהם חלק מחיינו
והחיידקים שאנו עובדים איתם במעבדה.
אנו אכן, מה שאנחנו אוכלים.
על נקודת המפגש בין ביולוגיה וטכנולוגיה
מסופר, לעתים קרובות, כסיפור של התעלות מעל למציאות שלנו כבשר ודם.
אם תוכלו להעלות את המוח למחשב,
לא תצטרכו לעשות קקי, בסופו של דבר.
וזה בדרך כלל סיפור שמסופר כדבר טוב, נכון?
מכיוון שמחשבים נקיים, וביולוגיה מלוכלכת.
מחשבים הם דבר הגיוני ומתקבל על הדעת,
וביולוגיה היא סבך בלתי צפוי.
ומכאן, במידת מה ,מגיעה התפיסה
שמדע וטכנולוגיה אמורים להיות הגיוניים,
אובייקטיבים
וטהורים,
ובני האדם הם אלה שבבלגן מוחלט.
אבל כמו שביולוגים סינתטיים מחוררים
את אותו קו שבין טבע לטכנולוגיה,
אמנים, מעצבים ומדענים חברתיים
הראו לי שהקווים שאנחנו משרטטים בין טבע, טכנולוגיה וחברה
הם מעט יותר רכים, ממה שאנחנו חושבים.
הם מאתגרים אותנו לשקול מחדש את החזון שלנו לעתיד
ואת הפנטזיות שלנו על שליטה בטבע.
הם מראים לנו כיצד הדעות הקדומות, התקוות, והערכים שלנו
מוטבעים במדע ובטכנולוגיה
באמצעות השאלות שאנו שואלים והבחירות שאנו עושים.
הם חושפים את הדרכים בהן המדע והטכנולוגיה הם אנושיים
ולפיכך פוליטיים.
מה זה אומר שנוכל לשלוט בחיים
למען המטרות שלנו?
האמנים אורון כץ ויונת צור
עשו פרויקט בשם "עור ללא קורבנות,"
שבו הם הינדסו ז'קט עור מיניאטורי
מתאי עכבר.
האם הז'קט הזה חי?
מה נדרש כדי לגדל אותו ולשמור עליו כך?
האם הוא באמת ללא קורבנות?
ומה זה אומר שמשהו יהיה ללא קורבנות?
הבחירות שאנו עושים
לגבי מה להראות ומה להסתיר בסיפורי ההתקדמות שלנו,
הם לעתים קרובות בחירות פוליטיות שיש להן השלכות אמיתיות.
איך טכנולוגיות גנטיות יעצבו את הדרך בה אנו מבינים את עצמנו
ומגדירים את גופנו?
האמנית הית'ר דיואי-הגבורג יצרה את הפרצופים האלה
שמבוססים על רצפי DNA שהיא הפיקה מאשפה על מדרכות,
ומכריחים אותנו לשאול שאלות על פרטיות גנטית,
אבל גם האם וכיצד DNA באמת יכול להגדיר אותנו
איך נילחם נגד שינויי אקלים ונתמודד איתם?
האם נשנה את הדרך בה אנו עושים את הכל,
בעזרת חומרים ביולוגיים שיכולים לצמוח ולהירקב לצידנו?
האם נשנה את גופנו?
או את הטבע עצמו?
או שנוכל לשנות את המערכת שממשיכה לחזק את הגבולות האלה
שבין מדע, לחברה, לטבע ולטכנולוגיה?
מערכות יחסים שנועלות אותנו בתבניות אלו, שאינן בנות-קיימא.
האופן בו אנו מבינים ומגיבים למשברים
שהם טבעיים, טכניים וחברתיים בו בזמן,
מווירוס הקורונה, לשינוי אקלים,
הוא מאוד פוליטי,
ומדע לא מתרחש בחלל ריק.
בואו ונחזור אחורה בזמן
לתקופה שהמתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו להוואי.
הם הביאו איתם את הבקר שלהם ואת המדענים שלהם.
עדרי הבקר שוטטו במורדות הגבעות,
כשהם רומסים ומשנים את המערכות האקולוגיות
המדענים קיטלגו את המינים שהם מצאו שם.
לעתים קרובות הם לקחו מהם את הדגימה האחרונה לפני שנכחדו.
זהו המאווי האו קואחיווי,
או ה"היביסקדלפוס ווילדריאנוס,"
שכנקרא כך על ידי גריט ווילדר ב -1910.
עד שנת 1912, הוא נכחד.
מצאתי את הדגימה הזאת בהרבריום של אוניברסיטת הרווארד
שם היא מוחזקת עם עוד 5 מיליון דגימות אחרות מכל העולם.
רציתי לקחת פיסה מעברו של המדע
קשור כפי שהיה עם הקולוניאליזם,
ואת כל הרעיונות המוטבעים
של הדרך שבה הטבע, המדע והחברה צריכים לעבוד ביחד,
ולשאול שאלות על עתידו של המדע.
כשעבדנו עם צוות מדהים בגינקגו,
ועם אחרים באוניברסיטת סנטה קרוז,
הצלחנו להוציא מעט מה- DNA
מתוך רסיס זעיר של דגימת הצמח הזו
ולרצף את ה- DNA שבפנים.
ואז לסנתז מחדש גרסה אפשרית
של הגנים שיצרו את ריחו של הצמח.
על ידי הכנסת הגנים האלה לשמרים,
אפשר לייצר חלקיקים קטנים של הריח הזה
ואולי להצליח להריח
מעט ממשהו שאבד לנצח.
כשעבדתי שוב עם דייזי ועם סיסל טולאס,
שותפיי לפרויקט הגבינה,
שיחזרנו והרכבנו ריח חדש של הפרח הזה,
ויצרנו מתקן שמאפשר לאנשים לחוות את זה,
להיות חלק מההיסטוריה הטבעית הזו והעתיד הסינתטי.
לפני עשר שנים הייתי ביולוגית סינתטית
המודאגת מכך שהנדסה גנטית היא יותר אמנות מאשר מדע,
ושהאנשים מבולגנים מדי
והביולוגיה מסובכת מדי.
עכשיו אני משתמשת בהנדסה גנטית כבאמנות,
כדי לחקור את כל הדרכים השונות בהן אנחנו שזורים זה בזה
ולדמיין צורות אפשריות שונות של עתיד,
עתיד בשר ודם
הוא כזה שמזהה את כל אותם חיבורים
וסוגי המציאות האנושית של טכנולוגיה.
אבל הוא גם מכיר בכוחה המדהים של הביולוגיה,
בחוסנה ובקיימות שלה,
ביכולתה לרפא, לצמוח ולהסתגל.
ערכים שכל כך נחוצים
לחזון העתיד שיכול להיות לנו היום.
טכנולוגיה תעצב את העתיד הזה,
אבל בני אדם מייצרים טכנולוגיה.
כיצד נחליט מה יהיה העתיד הזה
תלוי בכולנו.
תודה.