Misterele limbajului colocvial:
Zero,
un număr care indică absența unităților.
Pentru a înțelege geneza cuvântului „zero”,
trebuie să începem cu originile numărării.
Cea mai veche dovadă arheologică a numerelor
datează de aproximativ 37.000 de ani
și e o serie de crestături pe os.
Doar în jurul anului 2500 î.e.n.
a început să prindă formă în Mesopotamia
primul sistem scris de numărare,
folosind unitățile unu, zece și șaizeci.
Derulăm rapid încă trei milenii
în India secolului al VII-lea,
unde matematicienii foloseau un singur punct
pentru a diferenția numerele
ca 25, 205 și 250.
Folosit ca substituient și ca număr,
acest atotputernic punct s-a transformat în cele din urmă
în simbolul pe care-l știm astăzi.
Cuvântul „zero” vine din cuvântul arab „safira”,
a cărui traducere literară e „gol”.
Trecând în italiană ca „zefiro”,
zero a intrat în limba engleză în secolul al XVII-lea.
Un al doilea descendent al rădăcinii arabe
a fost adoptat în engleză prin franceza veche
în forma cuvântului „cipher” (Rom. cifru).
Inițial având semnificația „gol” ca și zero,
cifru a ajuns mai târziu să descrie un cod,
codurile vechi folosind substituiri complicate
între litere și cifre.
De la această origine comună „gol”,
zero continuă să reprezinte un număr
care reprezintă nimic.