Us he de fer una confessió,
però primer, vull
que vosaltres em feu una petita confessió a mi.
Penseu en l'any passat, vull que aixequeu la mà
si heu experimentat un nivell d'estres relativament baix.
Aixequeu la mà.
I un nivell relativament moderat?
Qui ha experimentat molt d'estrès?
Sí. Jo també.
Però aquesta no és la meva confessió.
La meva confessió és aquesta: sóc psicòloga de la salut,
i la meva missió és ajudar la gent a ser més feliç i més sana.
Però em temo que una cosa que porto ensenyant
10 anys està fent més mal que bé,
i està relacionat amb l'estrès.
Porto anys dient a la gent: l'estrès us fa emmalaltir.
Augmenta el risc de patir qualsevol cosa, des del refredat comú
fins a malalties cardiovasculars.
Bàsicament, he fet de l'estrès un enemic.
Però he canviat d'opinió sobre l'estrès,
i avui, vull canviar la vostra.
Deixeu-me començar amb l'estudi que em va fer repensar
tot el que creia sobre l'estrès.
Aquest estudi va fer un seguiment de 30.000 adults als EEUU
durant vuit anys, van començar preguntant a la gent:
"Quin nivell d'estrès heu experimentat en l'últim any?"
També els van preguntar: "Creieu que
l'estrès perjudica la vostra salut?"
I després van utilitzar les dades públiques sobre mortalitat
per esbrinar qui va morir.
(Riures)
D'acord. Primer les males notícies:
Les persones que van experimentar molt d'estrès l'any anterior
tenien un risc incrementat de morir del 43 per cent.
Però això només era cert per a les persones
que també pensaven que l'estrès és dolent per a la salut.
(Riures)
Les persones que van experimentar molt d'estrès
però no el veien com una cosa dolenta
no tenien més possibilitats de morir.
De fet, tenien el risc més baix de morir
que qualsevol altra persona de l'estudi, incloent les persones
que tenien relativament poc estrès.
Els investigadors van calcular que al llarg dels vuit anys
que van estar fent un seguiment de les morts,
182.000 americans van morir prematurament,
no a causa de l'estrès, sinó a causa de la creença de
que l'estrès és dolent per a la salut. (Riures)
Això representa més de 20.000 morts anuals.
Si aquests càlculs són correctes,
això faria de la creença de que l'estrès és dolent per a la salut
la 15a major causa de mort
als EEUU l'any passat,
matant a més persones que el càncer de pell,
VIH/SIDA i els homicidis.
(Riures)
Ara podeu veure perquè aquest estudi em va fer ballar el cap:
A mi, que havia gastat tanta energia explicant a la gent
que l'estrès és dolent per a la salut.
Així que aquest estudi em va fer pensar:
El fet de canviar com considerem l'estrès
ens pot fer estar més sans? I aquí la ciència diu "Sí".
Quan canviem l'opinió que tenim sobre l'estrès,
podem canviar la resposta a l'estrès que té el nostre cos.
Per a explicar com funciona això,
vull que tots us imagineu com a participants
en un estudi dissenyat per estressar-vos.
Se'n diu el test de l'estrès social.
Arribes al laboratori,
i et diuen que has de fer una xerrada de cinc minuts
improvisada sobre les teves febleses personals
a un grup d'avaluadors experts que seuen just al davant,
i per assegurar-se que sents la pressió,
hi ha llums enlluernadors i tens una càmera ben a prop de la cara,
com ara aquí.
I els avaluadors han rebut formació
per enviar-vos senyals no verbals descoratjadors, com això.
(Riures)
I llavors, quan ja estas prou desmoralitzat,
arriba la segona part: una prova de matemàtiques.
I, sense que ho sapigueu,
el científic ha rebut formació per molestar-vos mentre la feu.
Ara ho anem a fer tots junts.
Serà divertit.
Per a mi.
Bé. Vull que, començant pel 996,
compteu enrere de set en set.
Ho heu de fer en veu alta,
tan ràpid com pugueu, començant pel 996.
Ja!
Públic: (Compta)
Més ràpid. Més ràpid, si us plau.
Aneu massa poc a poc.
Pareu. Pareu, pareu, pareu.
Aquell paio s'ha equivocat.
Haurem de tornar a començar de nou. (Riures)
No sou gaire bons en això, oi?
Bé, ja capteu la idea.
Si realment forméssiu part d'aquest estudi,
ara ja estaríeu una mica estressats.
Potser el vostre cor bategaria més fort,
la vostra respiració seria més ràpida, potser començaríeu a suar.
I normalment, interpretem aquests canvis físics
com ansietat
o senyals de que no estem gestionant gaire bé la pressió.
Però i si, pel contrari, les haguéssiu vist
com a senyals de que el vostre cos s'estava carregant d'energia,
us estava preparant per enfrontar-vos a aquest repte?
Doncs això és precisament el que se'ls va dir als participants
d'un estudi dut a terme a la Universitat de Harvard.
Abans de sotmetre's al test d'estrès social,
els van ensenyar a reconsiderar la seva resposta a l'estrès com una cosa útil.
El batec més fort del cor us està preparant per a l'acció,
si esteu respirant més ràpid, cap problema.
Us està proporcionant més oxigen al cervell.
I els participants que van aprendre a veure la seva resposta a l'estrès
com una cosa útil per al seu rendiment,
bé, estaven menys estressats,
menys ansiosos, més segurs,
però la troballa més fascinant per a mi
va ser com la seva resposta física a l'estrès canviava.
En una resposta d'estrès típica,
el pols s'accelera,
i els vasos sanguinis es contrauen així.
I aquesta és una de les raons per les que l'estrès crònic
s'associa, de vegades, amb malalties cardiovasculars.
De fet, no és saludable trobar-se en aquest estat contínuament.
Però a l'estudi, quan els participants consideraven
que la seva resposta a l'estrès els ajudava,
els seus vasos sanguinis estaven relaxats, així.
El seu cor encara bategava amb força,
però aquest és un perfil cardiovascular molt més saludable.
De fet, s'assembla molt al que passa
en moments d'alegria i coratge.
Al llarg d'una vida d'experiències estressants,
aquest canvi biològic
podria representar la diferència
entre un atac de cor causat per l'estrès als 50 anys
i una vida que arriba fins als 90.
I això és el que la nova ciència sobre l'estrès revela:
que és important la nostra manera de pensar sobre l'estrès.
Així és que la meva meta com psicòloga de la salut ha canviat.
Ja no vull que us desfeu del vostre estrès.
Vull que sigueu millors en els moments d'estrès.
I només hem fet una petita intervenció.
Si heu aixecat la mà dient
que havíeu patit molt d'estrès l'any passat,
potser us hem salvat la vida,
perquè esperem que la propera vegada
que el cor us bategui fort per l'estrès,
recordeu aquesta xerrada
i penseu:
"això és el meu cos que m'està ajudant a enfrontar-me a aquest repte."
I quan considereu l'estrès d'aquesta manera,
el vostre cos us creu,
i la vostra resposta a l'estrès és més saludable.
Bé, he dit que, després de més d'una dècada de demonitzar l'estrès,
m'he de redimir,
així és que anem a fer una altra intervenció.
Us vull explicar un dels aspectes menys valorats
de la resposta a l'estrès,
la idea és aquesta:
L'estrès ens fa sociables.
Per entendre aquest aspecte de l'estrès,
hem de parlar d'una hormona: l'oxitocina,
i sé que l'oxitocina ja ha tingut
tota l'atenció que se li pot donar a una hormona.
Fins i tot té el seu bonic sobrenom: l'hormona de l'abraçada,
perquè s'allibera quan abracem algú.
Però aquesta és una part molt petita de totes les funcions de l'oxitocina.
L'oxitocina és una neuro hormona.
Afina els instints socials del nostre cervell.
Ens prepara per fer coses
que enforteixen les nostres relacions més properes.
L'oxitocina ens fa desitjar el contacte físic
amb els nostres amics i familiars.
Millora la nostra empatia.
Fins i tot ens predisposa a ajudar i recolzar
les persones que estimem.
Algunes persones fins i tot han suggerit
que hauríem d'esnifar oxitocina
per ser més compassius i amables.
Però el que la majoria de la gent no entén
és que l'oxitocina és
una hormona de l'estrès.
La glàndula pituïtària bombeja aquesta substància
com a part de la resposta a l'estrès.
És una part tan bàsica de la nostra resposta a l'estrès
com l'adrenalina que fa que el nostre cor bategui amb força.
I quan l'oxitocina s'allibera en la resposta a l'estrès,
ens motiva a buscar ajuda.
La nostra resposta biològica a l'estrès
ens impulsa a dir-li a algú com ens sentim
en comptes de reprimir-nos.
La nostra resposta a l'estrès es vol assegurar que ens adonem
quan algú que forma part de la nostra vida està lluitant
per que ens puguem ajudar mútuament.
Quan la vida és difícil, la nostra resposta a l'estrès vol
que estiguem envoltats per persones que ens estimen.
D'acord, i com influirà conèixer aquest aspecte de l'estrès
en fer-lo més saludable?
Bé, l'oxitocina no actua només sobre el nostre cervell.
També actua sobre el nostre cos,
i un dels seus paper principals sobre el nostre cos
és protegir el nostre sistema cardiovascular
dels efectes de l'estrès.
És un anti-inflamatori natural.
També ajuda a que els nostres vasos sanguinis estiguin relaxats durant l'estrès.
Però el meu efecte preferit sobre el cos és, en realitat, el que té sobre el cor.
El nostre cor té receptors per a aquesta hormona,
i l'oxitocina ajuda les cèl·lules del cor a regenerar-se
i a curar-se de qualsevol dany causat per l'estrès.
L'hormona de l'estrès enforteix el nostre cor,
i el fantàstic de tot això és que tots aquests beneficis físics
de l'oxitocina s'intensifiquen amb el contacte social
i el recolzament social,
de tal manera que quan contactem amb altres persones per l'estrès,
ja sigui per buscar ajuda o per oferir-la,
alliberem més quantitat d'aquesta hormona,
la nostra resposta a l'estrès esdevé més saludable,
i, de fet, ens recuperem més ràpidament de l'estrès.
Jo ho trobo sorprenent,
que la nostra resposta a l'estrès tingui un mecanisme incorporat
per adaptar-se a l'estrès,
i que aquest mecanisme sigui la connexió humana.
Vull acabar explicant-vos un altre estudi.
I escolteu, perquè aquest estudi també podria salvar una vida.
Aquest estudi va fer un seguiment de prop d'un miler d'adults als EEUU,
amb edats d'entre 34 i 93 anys,
i van començar l'estudi preguntant:
"Quin nivell d'estrès heu experimentat en l'últim any?"
També van preguntar: "Quan temps heu passat
ajudant els vostres amics, veïns,
persones de la vostra comunitat?"
I llavors van utilitzar els arxius públics durant els cinc anys següents
per descobrir qui havia mort.
D'acord, primer la mala notícia:
Cada experiència vital molt estressant,
com ara dificultats econòmiques o una crisi familiar,
incrementava el risc de mort en un 30 per cent.
Però (i suposo que a aquestes alçades, estareu esperant un però)
però això no es complia amb tothom.
En les persones que passaven temps ajudant altri
no es va mostrar cap increment en l'índex de defunció per causes relacionades amb l'estrès. Zero.
Ajudar els altres va crear resistència.
I així veiem, un cop més,
que els efectes perjudicials de l'estrès en la nostra salut
no són inevitables.
La manera en què pensem i en què actuem
pot transformar la nostra experiència amb l'estrès.
Quan triem considerar la nostra resposta a l'estrès
com una cosa beneficiosa,
creem la biologia del coratge.
I quan triem connectar amb altres persones patint estrès,
podem crear resistència.
Jo no demanaria, necessàriament,
més experiències estressants a la meva vida,
però aquesta ciència m'ha aportat
una perspectiva absolutament nova sobre l'estrès.
L'estrès ens dona accés al nostre cor.
El cor compassiu que troba felicitat i sentit
connectant amb els altres,
i, sí, el nostre cor físic que batega amb força,
que treballa tant per donar-nos força i energia,
i quan triem considerar l'estrès d'aquesta manera,
no només estem millorant en situacions estressants,
sinó que, de fet, estem fent una declaració prou profunda.
Estem dient que podem confiar en nosaltres mateixos
per gestionar els reptes de la vida,
i estem recordant que
no cal que els afrontem sols.
Gràcies.
(Aplaudiments)
Chris Anderson: Això que ens estas explicant és fantàstic.
Em sembla fantàstic que una creença sobre l'estrès
pugui tenir una repercussió tan gran en l'esperança de vida d'algú.
Com podríem aplicar això a un consell,
com ara, si algú està prenent una decisió sobre el seu estil de vida
entre, per exemple, una feina estressant i una altra que no ho sigui,
importa quina triem?
És igual d'intel·ligent triar l'estressant
sempre i quan creguis que la pots gestionar, en cert sentit?
Kelly McGonigal: Sí, i una cosa que tenim clara
és que buscar un significat és millor per a la nostra salut
que intentar evitar les molèsties.
Així que jo diria que aquesta és la millor manera de prendre decisions:
perseguir allò que realment crea significat en la teva vida
i llavors confiar en tu mateix per gestionar l'estrès que comporta.
CA: Moltes gràcies, Kelly. Molt interessant. KM: Gràcies.
(Aplaudiments)