ב 1977, הפיסיקאי אדוארד פורסל
חישב שאם תדחפו בקטריה
ואז תעזבו,
היא תעצור תוך מליונית השניה.
בזמן הזה, היא תעבור פחות
מהרוחב של אטום בודד.
אותו הדבר נכון לזרע
ומיקרובים רבים אחרים.
זה קשור לזה שהם ממש קטנים.
יצורים מיקרוסקופיים מיישבים עולם שזר לנו,
שם לעבור סנטימטר וחצי של מים
זה מאמץ אדיר.
אבל למה גודל כל כך חשוב לשחיין?
מה הופך את עולמו של זרע
לכל כך שונה במהות
מזה של לוויתן זרע?
כדי להבין, אנחנו צריכים לצלול
לפיזיקה של נוזלים.
הנה דרך לחשוב על זה.
דמיינו שאתם שוחים בברכה.
זה אתם ועוד כמות גדולה של מולקולות מים.
מולקולות מים עולות עליכם במספרם
אלף טריליון טריליון לאחד.
אז, לדחוף דרכם
עם הגוף הענק שלכם זה קל,
אבל אם הייתם ממש קטנים,
נגיד שהייתם בערך בגודל של מולקולת מים,
פתאום, זה כמו לשחות
בבריכה של אנשים.
במקום פשוט לשחות דרך
של המולקולות הקטנות ,הזעירות,
עכשיו כל מולקולת מים
היא כמו אדם נוסף שאתם צריכים לדחוף כדי לעבור
כדי להגיע לאנשהו.
ב 1883, הפיסיקאי אוסבורן ריינולדס
הבין שיש מספר פשטו אחד
שיכול לצפות איך נוזלים מתנהגים.
זה נקרא מספר ריינולדס,
והוא תלוי בתכונות פשוטות
כמו גודל השחיין,
מהירותו,
צפיפות הנוזל,
והדביקות, או הצמיגות,
של הנוזל.
מה שזה אומר זה שיצורים
בגודל שונה מאוד מאכלסים
עולמות מאוד שונים.
לדוגמה, בגלל הגודל העצום שלו,
לוויתן זרע מאכלס
את עולם מספר רינולדס הגדול.
אם הוא מניף את הסנפיר שלו פעם אחת,
הא יכול לנוע קדימה מרחק עצום.
בעוד שזרע חי
בעולם של מספר רינולדס נמוך.
אם זרע יפסיק לנפנף בזנב,
הוא לא יעבור אטום בודד.
כדי לדמיין איך זה ירגיש להיות זרע,
אתם צריכים להביא את עצמכם למטה
למספר רינולדס שלו.
דמיינו את עצמכם באמבטיה של דבשה
עם הזרועות שלכם זזות
לאט כמו מחוג הדקות של השעון,
ויהיה לכם מושג די טוב
של מה הזרע מתמודד איתו.
אז, איך מיקרובים מצליחים להגיע לאנשהו?
ובכן, רבים לא טורחים לשחות בכלל.
הם פשוט נתנים לאוכל להסחף אליהם.
זה משהו כמו פרה עצלנית
שמחכה שהדשא תחת פיה יגדל חזרה.
אבל הרבה מיקרובים שוחים,
ופה נכנסות ההתאמות המופלאות שלהם.
טריק אחד בו הם משתמשים
הוא לשנות את צורת המשוט שלהם.
על ידי שינוי חכם של המשוט שלהם
כדי ליצור יותר התנגדות בדחיפה
מאשר בהחזרה,
אורגניזמים חד תאיים כמו פרמסיה
מצליחים להתקדם
דרך קהל של מולקולות מים.
אבל יש דרך אפילו יותר גאונית
שאליה הגיעה בקטריה וזרע.
במקום לשקשק במשוט שלהם קדימה אחורה,
הם מלפפים אותם כמו חולץ פקקים.
בדיוק כמו שחולץ פקקים עם בקבוק יין
ממיר תנועה סיבובית לתנועה קידמית,
היצורים הקטנים האלה מסובבים את הזנב הסלילי שלהם
כדי לדחוף את עצמם קדימה
בעולם בו מים מרגישים סמיכים כמו שעם.
אסטרטגיות אחרות הן אפילו מוזרות יותר.
כמה בקטריות לוקחות את השיטה של באטמן.
הן משתמשות בקרסי תפיסה כדי למשוך את עצמן קדימה.
הן יכולות אפילו להשתמש בוו התפיסה
כמו קלע ולשגר את עצמן קדימה.
אחרות משתמשות בהנדסה כימית.
H פילורי חייה רק בריר המגעיל והחומצי
של הבטן שלנו.
היא משחררת כימיקל
שמרכך את הריר הסמוך,
מה שמאפשר לה לגלוש דרך הריר.
אולי זה לא מפתיע
שהחברה האלה אחראים
לכיבי קיבה.
אז, כשאתם מסתכלים ממש ממש מקרוב
בגוף שלנו והעולם סביבנו,
אתם יכולים לראות כל מיני יצורים זעירים
שמוצאים דרכים חכמות לנוע
במצב דביק.
בלי כל ההתאמות האלה,
בקטריות לעולם לא היו מוצאות את המארח שלהן,
וזרעים לעולם לא היו מגיעים לביציות שלהם,
מה שאומר שלעולם לא הייתם מקבלים כיב קיבה,
אבל גם לעולם לא הייתם נולדים מראש.