Idag tänker jag berätta om
de senaste 30 åren av arkitekturhistoria.
Det är en hel del att klämma in på 18 minuter.
Det är ett komplext ämne,
så vi dyker i på ett komplext ställe:
New Jersey.
För att för 30 år sen, jag är från Jersey,
och jag var sex år, och jag bodde där i mina föräldrars hus
i en stad som heter Livingston,
och det här var mitt sovrum under barndomen.
Runt hörnet från mitt sovrum
fanns badrummet som jag delade med min syster.
Och mellan mitt sovrum och badrummet
fanns en avsats med utsikt över vardagsrummet.
Det var där alla brukade vara och titta på TV,
så varje gång jag gick från sovrummet till badrummet
såg alla mig
och varje gång jag tog en dusch och kom ut iklädd handduk
såg alla mig.
Och jag såg ut så här.
Jag kände mig pinsam,
jag var osäker, och jag hatade det.
Jag hatade den sträckan, och jag hatade den avsatsen,
jag hatade det rummet och jag hatade det huset.
Och det är arkitektur.
(Skratt)
Klart.
Den känslan, vad jag kände då,
det är arkitekturens makt,
för arkitektur handlar inte om matematik och det handlar inte om detaljplaner,
det handlar om de där kroppsliga och känslomässiga kopplingarna
som vi har till de platser som vi befinner oss på.
Och det är ingen överraskning och vi känner så,
för enligt EPA tillbringar amerikaner xx
90 procent av sin tid inomhus.
Det är 90 procent av vår tid då vi är omgivna av arkitektur.
Det är enormt mycket.
Det betyder att arkitektur formar oss på sätt som vi inte hade förstått. xx
Det gör oss lite lättlurade och väldigt förutsägbara.
Det betyder att när jag visar er en byggnad som den här,
vet jag att ni tänker:
Ni tänker på "makt" och "stabilitet" och "demokrati".
Och jag vet att ni tänker så för att den är baserad på en byggnad
som byggdes för 2 500 år sen av grekerna.
Det är ett trick.
Det här är en signal som arkitekter använder
för att få dig att skapa ett känslomässigt band
till de former xx som vi bygger våra byggnader på.
Det är en förutsägbar känslomässig koppling,
och vi har använt det här tricket väldigt väldigt länge.
Vi använde det för [200] år sen för att bygga banker.
Vi använde det på 1800-talet för att bygga konstmuséer.
Och på 1900-talet i USA
använde vi det för att bygga hus.
Och titta på de här stabila små soldaterna
som vänder sig mot havet och håller elementen borta.
Det är väldigt användbart,
för det är skrämmande att bygga de här sakerna.
Det är dyrt, det tar lång tid, och det är väldigt komplicerat.
Och de människor som bygger saker -
byggföretag och statliga myndigheter -
de är naturligt rädda för innovation,
och de vill hellre använda någon form som de vet hur du kommer reagera på.
Det är därför vi får sådana här byggnader.
Det här är en vacker byggnad.
Det här är Livingstones stadsbibliotek
som färdigställdes i min hemstad 2004,
och som du ser har det en kupol
och det har en rund grej, och pelare, rött tegel,
och man kan nästan gissa vad Livingston försöker säga med byggnaden:
barn, fastighetsvärden och historia.
Men det har inte mycket att göra med vad ett bibliotek faktiskt gör idag.
Samma år, 2004, på andra sidan landet, byggdes ett annat bibliotek,
--
och det ser ut så här.
Det ligger i Seattle.
Det här biblioteket visar hur vi konsumerar media i den digitala tidsåldern. xx
Det handlar om en ny typ av allmän xx för staden,
en plats att samlas och läsa och dela med sig.
Så hur är det möjligt
att det under samma år, i samma land
byggs två byggnader som kallas bibliotek
men ser så totalt olika ut?
Svaret är att arkitektur fungerar enligt pendelns princip.
Å ena sidan finns innovation,
och arkitekter trycker hela tiden på för att testa nya tekniker,
nya typologier, nya lösningar som passar dagens sätt att leva.
Och vi trycker på och trycker på
tills vi distanserat oss från alla.
Vi klär oss i svart, vi blir deprimerade,
ni tycker att vi är gulliga,
vi är döda inombords för att vi inte har något val.
Vi måste gå till den andra sidan
och återuppta de där symbolerna som vi vet att ni älskar.
Så vi gör det, och ni blir glada,
vi känner oss som svikare,
så vi börjar experimentera igen,
och vi låter pendeln svänga fram och tillbaka, fram och tillbaka,
som vi gjort de senaste 300 åren,
och i synnerhet de senaste 30 åren.
Okej, för 30 år sen var vi på väg ut ur 70-talet.
Arkitekter hade experimenterat med något som kallas brutalism.
Det handlar om betong.
(Skratt)
Ni kan gissa er till det.
Små fönster, omänsklig skala.
Det är riktiga tunga grejor.
När vi kommer in på 80-talet
börjar vi ta tillbaka symbolerna.
Vi trycker tillbaka pendeln åt andra hållet.
Vi tar de former som vi vet att ni älskar
och uppdaterar dem.
Vi lägger till neon
och pasteller
och vi använder nya material.
Och ni älskar det.
Vi kan inte ge er nog av det.
Vi tar Chippendale-byråer
och förvandlar dem till skyskrapor,
och skyskrapor kan vara medeltidsslott gjorda av glas.
Formerna blev stora,
djärva och färgrika.
Dvärgar blev pelare.
(Skratt)
Svanar växte till byggnaders storlek.
Det var galet.
Men det är 80-tal, det är OK.
(Skratt)
Vi håller alla till i köpcentrum
och vi flyttar till förorten,