Danes vam bom govoril o zadnjih 30 letih arhitekturne zgodovine.
To je dosti za samo 18 minut.
Je kompleksna tema,
zato bomo vanjo skočili na kompleksnem mestu:
New Jersey.
Zato, ker pred 30 leti, jaz sem iz Jerseyja,
bil sem šest let star, živel pa sem pri starših
v mestecu Livingston
in to je bila moja otroška spalnica.
Za vogalom moje sobe
je bila kopalnica, ki sem si jo delil s svojo sestro.
Med mojo sobo in kopalnico
je bil balkon, ki je nudil razgled na dnevno sobo.
Tam so se vsi družili in gledali TV,
tako da vsakič, ko sem šel od sobe do kopalnice,
so me vsi videli,
in vsakič, ko sem se stuširal in se vrnil v brisači,
so me vsi videli.
Izgledal pa sem takole.
Bil sem neroden,
negotov in sovražil sem to.
Sovražil sem tisto hojo, sovražil sem tisti balkon,
sovražil sem tisto sobo in sovražil sem tisto hišo.
No, to je arhitektura.
(smeh)
Končano.
Ta občutek, ta čustva, ki sem jih občutil,
to je moč arhitekture,
ker pri arhitekturi ne gre za matematiko in ne gre za coniranje,
ampak za tiste visceralne, čustvene povezave
ki jih čutimo do prostorov, v katerih smo.
In nobeno presenečenje ni, da tako čutimo,
saj ameriška agencija za varovanje okolja (EPA) pravi,
da Američani 90 odstotkov svojega časa preživijo v zaprtih prostorih.
To je 90 odstotkov našega časa obkroženi z arhitekturo.
To je ogromno.
To pomeni, da nas arhitektura oblikuje na načine, ki se jih sploh ne zavedamo.
To nas naredi nekoliko lahkoverne in zelo zelo predvidljive.
To pomeni, da ko vam pokažem takšno zgradbo,
vem, kaj si mislite:
Mislite si "moč" in "stabilnost" in "demokracija."
In vem, da si to mislite, ker temelji na zgradbi,
ki so je Grki zgradili pred 2.500 leti.
In v tem je trik.
To je sprožilec, ki ga arhitekti uporabijo,
da bi ustvarili čustveno povezavo
z oblikami, iz katerih gradimo svoje zgradbe.
To je predvidljiva čustvena povezava
in ta trik uporabljamo že zelo zelo dolgo.
Pred [200] leti smo ga uporabili za gradnjo bank.
V 19. stoletju smo ga uporabili za gradnjo muzejev.
In v 20. stoletju ga v Ameriki
uporabljamo za gradnjo hiš.
Poglejte te trdne, neomajne majhne vojake,
obrnjene proti oceanu, zadržujoč vremenske neprilike.
To je res res uporabno,
saj je gradnja grozljiva.
Je draga, zahteva veliko časa in je zelo komplicirana.
Ljudje, ki gradijo -
razvijalci in vlade -
pa se po naravi bojijo inovacij
in raje uporabijo kar oblike, za katere vedo, da se boste odzvali nanje.
Zato končamo z zgradbami, kot je ta.
To je prijetna zgradba.
To je Livingstonska javna knjižnica,
ki so jo dokončali v 2004 v mojem rojstnem mestecu
in, veste, ima kupolo
in tole okroglo zadevo in stebre, rdeče opeke,
in nekako lahko uganete, kaj poskuša Livingstone s to zgradbo sporočiti:
otroci, vrednosti nepremičnin in zgodovina.
Vendar to nima veliko veze s tem, kar knjižnica danes dejansko počne.
Istega leta, 2004, na drugi strani države
so dokončali še eno knjižnico,
ki zgleda takole.
Je v Seattlu.
Ta knjižnica predstavlja, kako v digitalni dobi konzumiramo medije.
Gre za novo vrsto javnega dobra za mesto,
kraj za zbiranje, branje in deljenje.
Kako je torej mogoče,
da v istem letu v isti državi
dve zgradbi, obe knjižnici,
izgledata tako različno?
Odgovor je ta, da arhitektura deluje po principu nihala.
Na eni strani je inovacija
in arhitekti konstantno težijo k novim tehnologijam,
novim tipologijam, novim rešitvam za načine, kako danes živimo.
In pritiskamo, pritiskamo, pritiskamo,
dokler vas vseh popolnoma ne odtujimo.
Oblečeni smo v črno, postanemo zelo depresivni,
zdimo se vam prisrčni,
navznoter smo mrtvi, ker nimamo izbire.
Moramo na drugo stran
in ponovno uporabiti simbole, za katere vemo, da jih imate radi.
To naredimo in vi ste srečni,
mi pa se počutimo prodane
in znova začnemo eksperimentirati
in potisnemo nihalo nazaj, naprej in nazaj, naprej in nazaj,
in to že zadnjih 300 let
in zagotovo zadnjih 30 let.
V redu, pred 30 leti smo prihajali iz sedemdesetih.
Arhitekti so eksperimentirali s tako imenovanim brutalizmom.
Gre za beton.
(smeh)
To lahko uganete.
Majhna okna, razčlovečena merila.
To je res surovo.
Ko pa se bližamo osemdesetim,
ponovno začnemo uporabljati tiste simbole.
Nihalo potisnemo nazaj v drugo smer.
Vzamemo oblike, za katere vemo, da jih imate radi
in jih posodobimo.
Dodamo neonke
in dodamo pastelne barve
in uporabimo nove materiale.
In vi to obožujete.
In ne moremo vam dati dovolj tega.
Vzamemo Chippendale omare
in jih spremenimo v nebotičnike,
nebotičniki pa so lahko srednjeveški gradovi iz stekla.
Oblike so postale velike,
pogumne in barvite.
Škrati so postali stebri.
(smeh)
Labodi so zrasli do velikosti zgradb.
Noro je bilo.
A osemdeseta so, to je kul.
(smeh)
Vsi se družimo v nakupovalnih središčih
in vsi se selimo v predmestja,
tam zunaj v predmestjih pa
lahko ustvarjamo lastne arhitekturne fantazije.
Te fantazije
pa so lahko mediteranske
ali francoske
ali italijanske.
(smeh)
Po možnosti z neomejeno količino krušnih palčk.
Tako je to s postmodernizmom.
Tako je to s simboli.
Preprosti so, poceni,
ker namesto ustvarjanja prostorov,
ustvarjamo spomine na prostore.
Ker vem, in vem, da tudi vsi vi veste,
da to ni Toskana.
To je Ohio.
(smeh)
Arhitekti postanejo frustrirani
in začnemo potiskati nihalo nazaj v drugo smer.
V poznih osemdesetih in zgodnjih devetdesetih
začnemo eksperimentirati s tako imenovanim dekonstruktivizmom.
Znebimo se zgodovinskih simbolov,
zanašamo se na nove, računalniško podprte tehnike oblikovanja
in pridemo do novih kompozicij,
kjer oblike trčijo v oblike.
To so akademske in močne stvari,
zelo nepriljubljene,
popolnoma vas odtujimo.
Navadno bi nihalo zanihalo nazaj v drugo smer.
A potem se je zgodilo nekaj neverjetnega.
Leta 1997 so odprli to zgradbo.
To je Guggenheim Bilbao, Franka Gehryja.
In ta zgradba
je do temeljev spremenila odnos sveta do arhitekture.
Paul Goldberger je rekel, da je bil Bilbao eden od tistih redkih trenutkov,
ko so se kritiki, akademiki in splošna javnost
popolnoma zedinili glede zgradbe.
New York Times je to zgradbo oklical za čudež.
Turizem v Bilbau se je povišal za 2.500 odstotkov,
ko je bila ta zgradba končana.
Tako kar naenkrat vsi želijo eno od teh zgradb:
Los Angeles,
Seattle,
Chicago,
New York,
Cleveland,
Springfield.
(smeh)
Vsi želijo svojo in Gehry je povsod.
Je naš čisto prvi zvezdniški arhitekt.
Kako je mogoče, da te oblike -
divje so in radikalne -
kako je mogoče, da postanejo tako vseprisotne širom po svetu?
To se je zgodilo zato, ker so se mediji tako uspešno navduševali nad njimi,
da so nas hitro naučili, da te oblike pomenijo kulturo in turizem.
Ustvarili smo čustven odziv na te oblike.
Tako kot vsak župan na svetu.
Vsak župan je torej vedel, da če bodo imeli te oblike,
bodo imeli kulturo in turizem.
Ta fenomen se je na prelomu tisočletja
zgodil še nekaj zvezdniškim arhitektom.
Zgodilo se je Zahi
in zgodilo se je Libeskindu,
in kar se je zgodilo nekaterim od teh elitnih arhitektov
na prelomu tisočletja,
bi se v resnici lahko začelo dogajati celotnemu področju arhitekture,
ker digitalni mediji začenjajo zviševati hitrost,
s katero konzumiramo informacije.
Razmislite, kako konzumirate arhitekturo.
Pred tisoč leti
bi se morali sprehoditi do sosednje vasi, da bi videli zgradbo.
Prevoz se pohitri:
lahko greste s čolnom ali letalom, lahko postanete turist.
Tehnologija se pohitri: lahko jo vidite v časopisu, na TV,
dokler nismo na koncu vsi arhitekturni fotografi
in zgradba postane izvzeta iz svojega mesta.
Arhitektura je zdaj povsod
in to pomeni, da je hitrost komunikacije
končno dosegla hitrost arhitekture.
Arhitektura se namreč kar hitro premika.
Ne traja dolgo, da si zamislite zgradbo.
Dolgo traja, da jo zgradite,
tri ali štiri leta,
vmes pa bo arhitekt oblikoval dve ali osem
ali sto drugih zgradb,
preden bo vedel, ali je tista zgradba, ki jo je oblikoval pred štirimi leti,
bila uspešna ali ne.
To pa zato, ker v arhitekturi nikoli ni bilo dobre povratne informacije.
Zato končamo z zgradbami, kot je ta.
Brutalizem ni bil dveletno gibanje,
bil je 20-letno gibanje.
20 let smo gradili zgradbe, kot je ta,
ker nismo vedeli, kako zelo jih sovražite.
To se ne bo nikoli več zgodilo,
vsaj mislim,
ker živimo na pragu največje revolucije v arhitekturi
od izuma betona,
jekla ali dvigala,
in sicer revolucije medijev.
Moja teorija je, da ko na to nihalo dodate medije,
začne vedno hitreje nihati,
dokler ni na obeh ekstremih skoraj sočasno,
to pa uspešno zamegli razliko med inovacijo in simbolom,
med nami, arhitekti, in vami, javnostjo.
Zdaj lahko skoraj v hipu naredimo čustveno nabite simbole
iz nečesa, kar je popolnoma novo.
Naj vam pokažem, kako se to odvije
na projektu, ki ga je moje podjetje nedavno zaključilo.
Najeli so nas, da nadomestimo to zgradbo, ki je pogorela.
To je center mesteca Pines
na otoku Fire v zvezni državi New York.
To je dopustniško naselje.
Predlagali smo zgradbo, ki je bila drzna,
ki je bila drugačna od vseh oblik, ki jih je skupnost bila vajena
in bilo nas je strah in našo stranko je bilo strah
in skupnost je bilo strah,
zato smo pripravili serijo fotorealističnih upodobitev,
ki smo jih dali na Facebook
in na Instragram
in pustili, da ljudje začnejo početi, kar počnejo:
delijo, komentirajo, všečkajo, sovražijo.
A to je pomenilo, da je dve leti, preden je bila zgradba dokončana,
že bila del skupnosti,
tako da, ko so upodobitve izgledale natanko tako kot končni produkt,
ni bilo presenečenj.
Ta zgradba je že bila del te skupnosti
in potem tisto prvo poletje,
ko so ljudje začeli prihajati in deliti zgradbo na družbenih omrežjih,
je zgradba prenehala biti samo stavba in je postala medij,
ker to niso samo slike zgradbe,
to so vaše slike zgradbe.
In ko jih uporabljate, da poveste svojo zgodbo,
postanejo del vaše osebne pripovedi
in s tem v bistvu delate kratek stik
v našem kolektivnem spominu
in ustvarjate te naelektrene simbole, ki jih razumemo.
To pomeni, da več ne potrebujemo Grkov,
da nam povedo, kaj si naj mislimo o arhitekturi.
Lahko drug drugemu povemo, kaj si mislimo o arhitekturi,
ker digitalni mediji niso spremenili samo odnosov med vsemi nami,
spremenili so tudi odnos med nami in zgradbami.
Za trenutek pomislite na tiste knjižničarje v Livingstonu.
Če bi tisto zgradbo želeli zgraditi danes,
bi najprej šli na splet in poiskali "nove knjižnice".
Preplavili bi jih primeri eksperimentiranja in inovacij,
premikanja mej tega, kar je lahko knjižnica.
To je strelivo.
To je strelivo, ki ga lahko vzamejo in nesejo
županu Livingstona, ljudem Livingstona
in rečejo, da ne obstaja enoten odgovor na to, kaj vse je lahko knjižnica danes.
Bodimo del tega.
To obilje eksperimentiranja
jim daje svobodo, da naredijo svoj eksperiment.
Zdaj je vse drugače.
Arhitekti niso več ta skrivnostna bitja,
ki uporabljajo velike besede in komplicirane risbe,
in vi niste več nesrečna javnost,
potrošniki, ki ne bodo sprejeli ničesar, kar še niso videli.
Arhitekti vas lahko slišijo
in vas arhitektura ne ustrahuje.
To pomeni, da nihalo, ki niha naprej in nazaj,
od stila k stilu, od gibanja k gibanju,
ni več pomembno.
Lahko gremo naprej
in najdemo ustrezne rešitve za težave, s katerimi se sooča naša družba.
To je konec arhitekturne zgodovine
in pomeni, da bodo jutrišnje zgradbe
videti precej drugačne od današnjih.
To pomeni, da je javni prostor v starodavnem mestu Sevilji
lahko edinstven in prikrojen načinu, kako funkcionira moderno mesto.
To pomeni, da je stadion v Brooklynu lahko stadion v Brooklynu
in ne nek posnetek zgodovine iz rdečih opek,
za kar mislimo, da predstavlja, kako bi stadion naj izgledal.
To pomeni, da bodo roboti gradili naše zgradbe,
ker smo končno pripravljeni na oblike, ki jih bodo proizvajali.
In to pomeni, da se bodo zgradbe prilagajale kapricam narave
in ne obratno.
To pomeni, da je parkirna hiša na Miami Beach na Floridi
lahko tudi prostor za šport
in za jogo,
pozno ponoči pa se lahko tam tudi poročite.
(smeh)
To pomeni, da lahko trije arhitekti sanjajo o plavanju
v reki East River v New Yorku,
potem pa zberejo skoraj pol milijona dolarjev
od skupnosti, ki je podprla njihov namen,
ni več samo enega naročnika.
To pomeni, da nobena zgradba ni premajhna za inovacijo,
kot tale paviljon za severne jelene,
ki je mišičast in žilav kot živali, za opazovanje katerih je narejen.
In to pomeni, da zgradba ne rabi biti lepa,
da bi jo lahko imeli radi,
kot ta grda mala zgradba v Španiji,
kjer so arhitekti izkopali luknjo,
jo napolnili s senom,
potem pa okoli tega nalili beton
in ko se je beton posušil,
so povabili nekoga, da pride počistit to seno,
tako da je na koncu ostala le
ta majhna nagravžna sobica,
ki je napolnjena z odtisi in praskami od tega, kako je bila narejena
in to postane najbolj sublimno mesto za opazovanje španskega sončnega zahoda.
Ker ni pomembno, ali naše zgradbe gradi krava
ali robot.
Ni pomembno, kako gradimo, pomembno je, kaj gradimo.
Arhitekti že vedo, kako narediti zgradbe, ki bodo bolj ekološke
in pametnejše in prijaznejše.
Čakali smo le na vas, da si jih želite.
In končno nismo več na nasprotnih straneh.
Najdite arhitekta, najemite arhitekta,
delajte z nami na oblikovanju boljših zgradb, boljših mest in boljšega sveta,
ker je veliko na kocki.
Zgradbe niso samo odraz družbe, ampak oblikujejo našo družbo
vse do najmanjših prostorov:
lokalnih knjižnic,
domov, v katerih vzgajamo svoje otroke,
in njihove hoje od spalnice do kopalnice.
Hvala.
(aplavz)