Šiandien su jumis kalbėsiu
apie paskutinių 30 metų architektūros istoriją.
Tai labai daug informacijos 18-ai minučių.
Tai sudėtinga tema,
todėl iškart nersime sudėtingoje vietoje
Naujajame Džersyje.
Nes prieš 30 metų, aš iš Džersio,
man buvo šešeri, ir aš gyvenau savo tėvų namuose
miestelyje vardu Livingstonas,
ir tai buvo mano vaikystės miegamasis.
Šalia miegamojo buvo tualetas
kurį dalinomės su seserim.
Ir tarp mano miegamojo ir tualeto
buvo balkonas į svetainę.
Ir ten visi leisdavo laiką kartu ir žiūrėdavo TV,
todėl man kaskart einant iš miegamojo į tualetą
visi mane matydavo,
ir kai eidavau į dušą ar grįždavau su rankšluosčiu,
visi mane matydavo.
O aš atrodžiau taip.
Tai buvo nejauku,
kiek baisu ir labai to nemėgdavau.
Nekenčiau to perėjimo, to balkono,
nekenčiau to kambario ir to namo.
Ir tai yra architektūra.
(Juokas)
Viskas.
Tas jausmas, tos emocijos, kurias jaučiau,
tai architektūros galia,
nes architektūra ne matematika ir ne zonų atitvėrimas,
tai tas gilus emocinis prisirišimas
kurį jaučiame vietoms, kuriose gyvename.
Ir visai nekeista, kad taip jaučiamės,
nes pasak EPA,
amerikiečiai preleidžia 90% savo laiko pastatų viduje.
90% laiko mes supami architektūros.
Tai milžiniškas laiko kiekis.
Tai reiškia, kad architektūra mus veikia, kaip mes net neįsivaizduojame.
Ir tai mus verčia tapti lengvatikiais ir labai labai lengvai prognozuojamais.
Tai reiškia, kad kai parodau jums tokį pastatą,
žinau, ką galvojate.
Galvojate „galia“, ir „stabilumas“, ir „demokratija“.
Ir žinau, kad taip galvojate, nes jis sukurtas pagal pastatą,
graikų pastatytą prieš 2 500 metų.
Tai triukas.
Tai triukas, kurį architektai naudoja
norėdami sukurti emocinį ryšį
formoms iš kurių statome savo pastatus.
Tai nuspėjamas emocinis ryšys
ir mes šį triuką naudojame jau labai ilgai.
Prieš 200 metų jį naudojome statydami bankus.
19-ame amžiuje naudojome statydami meno muziejus.
Ir 20-ame amžiuje Amerikoje
jį naudojome statydami namus.
Ir pažvelkite į šiuos tvirtus, stabilius mažuosius karius
žiūrinčius į vandenyną ir sulaikančius stichiją.
Tai tikrai labai naudinga,
nes statyti yra neįtikėtinai baisu.
Tai brangu, užtrunka daug laiko ir yra labai sudėtinga.
Ir žmonės, kurie stato –
statybų bendrovės ir valstybių valdžios –
jos iš esmės bijo inovacijų
ir tiesiog naudoja tas pačias formas, į kurias mes, kaip žinia, reaguojame.
Taip mes imame is pastatome štai tai.
Tai gražus pastatas.
Tai Livingstono viešoji biblioteka,
kurią baigė statyti 2004-ais,
ir kaip matote, ji turi kupolą
ir apvalią dalį, ir kolonas, raudonas plytas,
ir galite numanyti, ką Livingstonas siekia šiuo pastatu pasakyti:
vaikai, nekilnojamasis turtas ir istorija.
Bet tai nelabai susiję su tuo, ką šiuolaikinė biblioteka atlieka.
Tais pačiais 2004-aisiais kitoje šalies pusėje
baigta kita biblioteka
ir ji atrodo taip.
Ji Sietle.
Ši biblioteka atspindi kaip skaitmeniniame amžiuje vartojame medijas.
Tai naujo tipo vieša įstaiga miestui,
vieta rinktis, skaityti ir dalintis.
Tai kaipgi gali būti,
kad tais pat metais, toje pačioje šalyje
du pastatai, abu vadinami bibliotekomis,
atrodo taip skirtingai?
O atsakymas yra toks, kad architektūra veikia svyruoklės principu.
Vienoje pusėje inovacijos
ir architektai pastoviai siekiantys naujų technologijų,
naujų tipologijų, naujų sprendimų mūsų gyvenimui šiandien.
Ir to siekte siekiame,
tol kol visiškai jus atgrasome.
Imame nešioti juodus rūbus, tampame depresyvūs,
manote, mes mieli,
viduje mes žlugę, nes neturime pasirinkimo.
Turime svirti į kitą pusę
ir prisiminti tuos simbolius, kuriuos mes žinome, kad mėgstate.
Mes taip padarome ir jūs jau laimingi,
o mes jaučiamės lyg parsidavėliai,
todėl vėl imame eksperimentuoti
ir stumti svyruoklę atgal, pirmyn atgal
kaip per paskutinius 300 metų,
tikrų tikriausiais per paskutinius 30 metų.
Gerai, prieš 30 metų baiginėjosi 7-as dešimtmetis.
Architektai eksperimentavo su kai kuo vadinamu brutalizmu.
Viskas tik betonas.
(Juokas)
Galite atspėti.
Maži langai, nužmoginantys dydžiai.
Tai tikrai grubu.
Artėjant prie 8-ojo dešimtmečio
pradėdame prisiminti tuos simbolius.
Stumiame svyruoklę į kitą pusę.
Paimame jūsų taip mėgiamas formas
ir jas atnaujiname.
Pridedame neono
ir pastelių,
ir naujų medžiagų.
Ir jūs tai dievinate.
Negalite atsigrožėti.
Paimame senovines spintas
ir paverčiame dangoraižiais,
ir dangoraižiai gali būti viduramžių pilys iš stiklo.
Formos tapo didelės,
tapo drąsios ir spalvingos.
Nykštukai pavirto kolonomis.
(Juokas)
Gulbės išaugo iki pastatų dydžio.
Tai buvo beprotybė.
Bet tai 80-ieji, viskas gerai.
(Juokas)
Visi tasomės prekybos centruose,
keliamės gyventi į rajonus už miesto,
ir ten, rajonuose
galime kurti savo architektūrines fantazijas.
Ir tos fantazijos
gali būti iš Viduržemio jūros,
ar Prancūzijos,
ar Italijos.
(Juokas)
Galbūt su nesibaigiančiais duonos pagaliukais.
Taip yra su postmodernizmu.
Taip yra su simboliais.
Jie paprasti, jie pigūs,
nes vietoje to, kad kurtume vietas,
kuriame vietų atsiminimus.
Nes žinau, ir žinau, kad jūs žinote,
tai nėra Toskana.
Tai Ohajas.
(Juokas)
Todėl architektai susierzina,
ir mes imame stumti svyruoklę į tą kitą pusę.
Vėlyvais 80-aisiais ir 90-aisiais
pradėjome eksperimentuoti su dekonstruktyvizmu.
Išmetame architektūrinius simbolius,
kliaujamės naujais, kompiuterizuotais kūrimo metodais
ir sukuriame naujas kompozicijas,
formas besirėžiančias į formas.
Tai akademiška ir sunku,
tai baisiai nepopuliaru,
mes jus visiškai atstumiame.
Paprastai švytuoklė tiesiog svirtų atgal.
Ir tada nutiko kai kas neįtikėtino.
1997-ais atsidaromas šis pastatas.
Tai Frank Gehry sukurtas Guggenheim Bilbao.
Ir šis pastatas
iš esmės pakeičia pasaulio santykį su architektūra.
Paul Goldberger sakė, kad Bilbao buvo vienas tų retų momentų,
kada kritikai, akademikai ir visuomenė
visiškai sutarė dėl pastato.
New York Times laikraštis jį pavadino stebuklu.
Turizmas į Bilbao padidėjo 2 500%
pastačius šį pastatą.
Staiga visi panoro tokių pastatų:
Los Andželas,
Sietlas,
Čikaga,
Niujorkas,
Klivlendas,
Springfildas.
(Juokas)
Visi tokio nori ir Gehry yra visur.
Jis mūsų pirmasis architektas-žvaigždė.
Kaip įmanoma, kad šios formos –
ir jos pašėlusiai radikalios –
kaip įmanoma, kad jos tapo tokios dažnos visame pasaulyje?
Ir tai įvyko, nes žiniasklaida sėkmingai mums jas pristatė,
ir greitai išmokė šias formas sieti su kultūra ir turizmu.
Mes šioms formoms sukūrėme emocinę reakciją.
Taip pat ir kiekvienas meras visame pasaulyje.
Kiekvienas meras žinojo, kad jei turės šias formas,
jų mieste bus kultūros ir turizmo.
Šis tūkstantmečių sandūros fenomenas
nutiko ir keletui kitų architektų-žvaigždžių.
Taip atsitiko architektams Zaha
ir Libeskind,
ir kas nutiko tam keletui elitinių architektų
šio tūkstantmečio pradžioje
iš tikro gali atsitikti ištisai architektūros sričiai,
nes skaitmeninės medijos didina
informacijos vartojimo greitį.
Nes pagalvokite kaip jūs vartojate architektūrą.
Prieš tūkstantį metų
ar būtumėt ėję į kitą kaimą paspoksoti į pastatą.
Transportas greitėja:
galite plaukti laivu, skristi lėktuvu, būti turistas.
Technologijos greitėja: galite pamatyti laikraštyje, TV,
kai galų gale visi esame architektūros fotografai,
ir pastatas tapo atskirtas nuo savo vietos.
Architektūra dabar yra visur,
ir tai reiškia, kad komunikacijos greitis
pagaliau pasivijo architektūros greitį.
Nes architektūra išties juda gana greitai.
Nereikia daug laiko pagalvoti apie pastatą.
Užtrunka ilgai pastatyti,
tris keturis metus,
ir per tą laiką architektas sukurs du arba aštuonis,
arba šimtą kitų pastatų,
ir kol nebus baigtas pirmasis,
jie nežinos, ar jis buvo sėkmingas ar ne.
Taip yra todėl, kad architektūroje niekad nebuvo gero atsakomojo ryšio.
Taip apsistatome pastatais kaip šis.
Brutalizmas nebuvo dvejų metų judėjimas,
tai buvo 20-ies metų judėjimas.
20 metų statėme pastatus kaip šis,
nes nenutuokėme, kaip jūs jų nekenčiate.
Tai nebeįvyks,
mano nuomone,
nes dabar išgyvename didžiausią perversmą architektūroje
nuo tada kai sukūrėme betoną
ar plieną, ar liftus,
ir tai yra medijų perversmas.
Mano teorija yra tai, kad kai pritaikote medijas šiai svyruoklei,
ji ima svyruoti vis greičiau,
kol jis atsiduria abiejose pusėse beveik vienu metu,
ir tai iš esmės panaikina skirtumą tarp inovatyvumo ir simbolikos,
tarp mūsų, architektų, ir jūsų, visuomenės.
Dabar galime beveik staiga sukurti emociškai stiprius simbolius
iš kažko visiškai naujo.
Leiskite parodyti kaip tai vyksta
mano firmos neseniai baigtame projekte.
Buvome pasamdyti pakeisti šį sudegusį pastatą.
Tai Painso miesto centre,
Ugnies saloje Niujorko valstijoje.
Tai atostogų miestelis.
Pasiūlėme didingą pastatą,
kuris forma skyrėsi nuo visko, prie ko buvo pripratusi bendruomenė,
ir mes bijojome, ir mūsų klientas bijojo,
ir bendruomenė bijojo,
tad mes paruošėme seriją fotorealistiškų vaizdų,
kuriuos sukėlėme į Facebook
ir Instagram
ir leidome žmonės daryti, ką jie mėgsta:
dalintis, komentuoti, mėgti, nemėgti.
Bet tai reiškė, kad du metus prieš pastato statybų pabaigą
jis jau buvo bendruomenės dalis,
ir dėl to, kad sukurti vaizdai pilnai atitiko galutinį statinį,
nebuvo jokių siurprizų.
Pastatas jau buvo bendruomenės dalis,
ir tą pirmąją vasarą,
kai žmonės pradėjo važiuoti ir dalintis pastatu socialinėse medijose,
pastatas nustojo būti vien tik išorė ir pavirto medija,
nes tai, tai nėra tik pastato nuotraukos,
tai jūsų nuotraukos.
Jūs jas naudojate pasakodami savo istoriją
ir tas pastatas tampa asmeninio naratyvo dalimi,
ir tai darydami jūs užtrumpinate
visų mūsų kolektyvinę atmintį
ir sukuriate šiuos stiprius simbolius, kuriuos mes galime suprasti.
Tai reiškia, kad mums nebereikia graikų,
kad mums pasakytų kaip suprasti architektūrą.
Galime vienas kitam pasakyti kaip architektūrą suprasti,
nes socialinės medijos pakeitė ne tik mūsų visų santykius,
tai pakeitė ir santykį tarp mūsų ir pastatų.
Akimirką pagalvokite apie Livingstono bibliotekininkus.
Jei tą pastatą statytų šiandien,
jie pirmiausia internete ieškotų „naujos bibliotekos“.
Juos griūte užgriūtų eksperimentavimo ir inovacijų pavyzdžiai,
kokia galėtų būti moderni biblioteka.
Tai amunicija.
Tai amunicija, kurią jie galima pasiimti
pas Livingstono merą, pas Livingstono žmones,
ir pasakyti, kad nėra vieno atsakymo, kas šiandien yra biblioteka.
Būkime to dalis.
Eksperimentų gausa
suteikia jiems laisvę eksperimentuoti patiems.
Viskas pasikeitė.
Architektai nebėra tos paslaptingos būtybės,
besimėtančios stambiais žodžiais ir sudėtingais piešiniais,
ir jūs nebesate nesusipratusi publika,
nebesate vartotojai, kurie nepriims nieko, ko nėra anksčiau matę.
Architektai gali jus girdėti
ir jūsų architektūra nebegąsdina.
Tai reiškia, kad švytuoklė, kuri svyra pirmyn ir atgal,
nuo stiliaus prie stiliaus, nuo vieno meno judėjimo prie kito
yra nebesvarbi.
Galime judėti į priekį
ir rasti aktualius sprendimus problemoms, su kuriomis susiduria visuomenė.
Tai architektūrinės istorijos pabaiga
ir tai reiškia, kad rytojaus pastatai
labai skirsis nuo pastatų šiandien.
Tai reiškia, kad vieša aikštė senoviniame Sevilijos mieste
gali būti unikali ir sukurta pagal tai, kaip tuomet veikė miestas.
Tai reiškia, kad stadionas Brukline gali būti tiesiog stadionas Brukline,
o ne kažkoks raudonų plytų istorinis skolinys,
kaip mes galvojam, kad turėtų atrodyti stadionas.
Tai reiškia, kad robotai statys mūsų pastatus,
nes pagaliau esame pasiruošę formoms, kurias jie gamins.
Ir tai reiškia, kad pastatai prisitaikys prie gamtos išdaigų,
o ne priešingai.
Tai reiškia, kad mašinų stovėjimo aikštelė Majami Biče
gali būti naudojama ir kaip vieta sportui
ir jogai,
ir netgi galite vėlai vakare ten susituokti.
(Juokas)
Tai reiškia, kad trys architektai gali svajoti apie plaukimą
Rytų upėje Niujorke
ir surinkti beveik pusę milijono dolerių labdaros
iš juos parėmusios bendruomenės,
kur niekas nebėra klientas.
Tai reiškia, kad joks pastatas nėra per mažas inovacijoms,
kaip šis mažas elnių paviljonas,
kuris toks pat raumeningas kaip gyvūnai, kuriuos jis turi stebėti.
Ir tai reiškia, kad pastatas neprivalo būti gražus,
kad būtų mėgiamas,
kaip šis mažas negražus pastatas Ispanijoje,
kurio atveju architektai iškasė duobę,
prikrovė šieno
ir užpylė betono,
ir kai sudžiūvo betonas
jie kažko paprašė išvalyti tą šieną,
ir štai kas liko, kai tai buvo baigta,
šis mažas kraupus kambarys,
kupinas įspaudų ir žymių to proceso, kurio metu pastatas buvo sukurtas,
ir tai tampa neįtikėtina vieta stebėti ispanišką saulėlydį.
Nes nesvarbu, ar karvė stato mūsų pastatus,
ar robotas.
Nesvarbu kaip statome, svarbu ką.
Architektai jau žino kaip pastatus padaryti žalesnius,
išmanesnius ir draugiškesnius.
Mes tiesiog laukėme, kol jūs juos pamilsite.
Ir pabaigai, mes nebe skirtingose pusėse.
Suraskite architektų, pasamdykite,
dirbkit kartu kuriant geresnius pastatus, miestus ir geresnį pasaulį,
nes kitu atveju yra daug ką prarasti.
Pastatai ne tik atspindi mūsų visuomenę, jie ir kuria ją,
iki pačių mažiausių vietų:
vietinių bibliotekų,
namų, kur auginame vaikus,
ir perėjimų nuo miegamojo iki tualeto.
Ačiū.
(Plojimai)