Ez Sian Ka'an.
Tulumtól délre, Mexikó karibi partjainál,
szövetségi természetvédelmi terület,
az UNESCO világörökség része,
bolygónk egyik leggazdagabb élőhelye.
De amikor 2010-ben először látogattam ide,
szörnyülködve néztem, és teljesen összezavarodtam,
hogyan áraszthatta így el a szemét a partot.
Hamarosan rájöttem, hogy a világ összes részéről van itt szemét.
Az első utam óta évente többször is visszatértem,
és meglátogattam Sian Ka'ant a szülőhazámban,
hogy dolgozzak ezzel a szeméttel.
Eddig
58 különböző országból és területről, hat kontinensről
azonosítottunk be szemetet,
ami mind ennek a mexikói paradicsomnak a partjaira sodródott.
Habár biztosan nem tudom, hol dobták el a terméket,
néha a címke alapján azonosítani tudom, hol gyártották.
Piros jelöli azokat az országokat, ahonnan a Sian Ka'anban talált szemét származik.
Mint ezek a haiti vajas dobozok, minden formában és méretben,
és jamaikai vizespalackok.
Nem meglepő, hogy sok minden a szomszédos karibi országokból érkezett,
de igazából mindenhonnan.
Itt különböző országokból származó vizespalackokat láthatnak.
Az irónia ebben, hogy sok minden, amit találok,
tisztítószer és szépségápolási termék,
mint ez a cikk az Egyesült Államokból,
ami történetesen műanyagok védelmére készült.
(Nevetés)
Sampon Dél-Koreából,
fehérítő Costa Ricából
és egy norvég WC-tisztító.
Ezek a darabok pedig mindenki számára ismerősek,
vagy legalábbis remélem, hogy ismerik a fogkeféket.
(Nevetés)
Konyhai eszközök.
Játékok.
Műanyagszemét-égetés nyomaira is bukkanok,
ami rákkeltő füstöt bocsát a levegőbe.
Meg szokták kérdezni, mi a legérdekesebb dolog, amit találtam –
eddig ez a műláb volt az.
A háttérben láthatják azt a kis kék kupakot.
Amikor megtaláltam,
egy kis remeterák otthona volt.
Annyira aranyos.
(Nevetés)
Ezeket a lenyűgöző
és egyben ijesztő tárgyakat –
mindnek megvan a saját története –
használom fel röpke életű környezeti műalkotásaimhoz.
Az egész 2010 februárjában kezdődött ezzel a képpel,
mikor először voltam Sian Ka'anban.
Észrevettem, hogy túlnyomórészt ez a kék szín van jelen a műanyagok közt.
A lila a legritkább szín – olyan számomra, mint az arany.
De a kék a legelterjedtebb,
tehát gyűjtöttem kékeket,
és ezt a kis összeállítást készítettem a kék ég
és a kék karibi víz előtt.
Amikor lefotóztam, és megnéztem az első próbaképet,
mintha villám csapott volna belém.
Tudtam, hogy vissza kell jönnöm ide,
hogy installációk egész sorozatát készítsem el ezen a helyen,
és lefotózzam őket.
Ez annak a munkának szolgált vázlatául,
amit három évre rá készítettem el.
Nem sejtettem, hogy 10 év múlva,
majdnem egy évtizeddel később, még mindig ezen fogok dolgozni.
De a probléma nem szűnt meg.
Tehát mutatok még pár képet a sorozatból,
amit így hívok: "Partra mosva: egy szemetes táj átalakítása".
Ne feledjék, hogy nem festem a szemetet.
Összegyűjtöm és szín szerint rendezem
ugyanazon a parton, ahol találtam.
Ez az én kis szeméthalmom, ahogy 2015-ben láttam,
az első "Museo de la Basura",
vagyis "Szemétmúzeum" c. kiállítás után.
Szándékom foglalkozni ezzel a szeméttel,
magasztalni,
piedesztálra emelni
és kiállítani.
Mindannyian láttunk iszonyú képeket állatokról,
akik a hasukban lévő műanyagtól pusztultak el.
Nagyon fontos, hogy tényleg lássuk őket,
és megértsük az egészet.
Azzal, hogy esztétikus – egyesek szerint szép – összeállításokat készítek
a világ szemetéből,
próbálom megfogni azok figyelmét,
akik érzéketlenné váltak a világ borzalmaival szemben,
és más szemszögből értetem meg velük, mi történik a világban.
Egyesek szerint a nagy csendes-óceáni szemétsziget
kétszer akkora, mint Texas területe,
de azt mondják, nehéz észrevenni,
mert inkább a szmogra hasonlít.
Tehát az alkotásaimmal
próbálom ábrázolni, mi történik a környezetünkkel,
és láthatóvá teszem a láthatatlant.
A projekt elindításakor kulcsfontosságú kérdés volt,
hogy mit tegyek a szeméttel, miután kész vagyok?
Néhányan azt mondták, hogy ezek a sérült holmik,
mivel átszelték az óceánt, és ki voltak téve a természeti elemeknek,
kárt okozhatnak az újrahasznosítási folyamat során.
A hulladéklerakó szintén nem tűnt jó választásnak.
Aztán végre kezdett derengeni,
hogy miután én és az a sok ember azon fáradozik,
hogy összegyűjtsük, rendszerezzük és megtisztítsuk a szemetet,
talán meg kellene tartanom őket.
Tehát ez a terv:
használni és újrahasználni végtelenül,
hogy még több alkotás készülhessen,
és hogy a közösségeket is bevonjam a környezeti műalkotásba.
Ez egy közösségi műalkotásra példa, amit múlt évben készítettünk
a Sian Ka'anban található Punta Allen helyi fiataljaival.
A közösségi munkának kulcsfontosságú része a parttisztítás
és az ismeretterjesztő programok.
És ahogy növekszik a projekt körüli közösség,
és növekszik a szemétkollekcióm,
hiszek abban, hogy egyre nagyobb lesz az elért hatás is.
Az évek alatt
kicsit a szemétkollekcióm megszállottjává váltam.
Bőröndökbe pakolom őket, és utazom velük.
Nyaralásra is magammal viszem őket.
(Nevetés)
Legutóbbi munkámban
próbáltam megtörni a fotók kétdimenziós hatását.
Nagyon lelkesedem ezért az új munkáért.
Élő műveknek látom őket,
amelyek idővel átváltoznak és növekednek majd.
Jóllehet azt kívánom a legjobban, hogy kifogyjak abból a nyersanyagból,
ami a munkám alapját képezi,
még nem járunk ott.
Így a projektem új fázisában
tervezem a közösségi munka folytatását,
és hogy szélesebb skálán végezzem a saját munkám,
mert a probléma hatalmas.
Nyolcmillió tonna műanyag éri el az óceánt minden évben,
rombolva az ökoszisztémát.
Épp, ahogy most beszélek, szó szerint ömlik a műanyag a vízbe.
Ez a projekt segítségkérés és cselekvésre való felszólítás is egyben.
Egészségünk és jövőnk
elválaszthatatlanul összefonódik az óceánjainkkal.
A projektem neve: "Partra mosva: egy szemetes táj átalakítása",
de igazából engem változtatott meg.
Újra átgondoltam saját viselkedésem és fogyasztásom.
És ha bárki másnak is segít tudatosabbá válni,
akkor már megérte.
Köszönöm szépen.
(Taps)