Acum 10 ani,
am primit un telefon care mi-a schimbat viaţa.
Eram cardiolog la UCLA,
şi mă specializam în tehnici de imagistică a cordului.
Mă sunase un veterinar de la grădina zoologică din Los Angeles.
O femelă cimpanzeu mai bătrână
se trezise cu o pareză facială
și veterinarii se temeau că ar fi avut un atac cerebral.
Mă rugau să merg la Zoo
şi să studiez inima animalului,
să detectez o eventuală cauză cardiacă.
Grădinile zoologice americane au angajaţi
medici veterinari de vârf, specializaţi, atestaţi,
care au grijă remarcabil de pacienţii lor necuvântători.
Din când în când, se adresează comunităţii medicale umane,
pentru consultaţii deosebite,
iar eu am fost printre medicii norocoşi, invitaţi să-i ajute.
Am avut şansa să elimin suspiciunea de atac cerebral a cimpanzeului
şi să mă asigur că nu avea aorta perforată,
să consult acest macaw pentru murmur cardiac,
să fiu sigură că acest leu de mare californian nu are pericardul inflamat,
iar aici, ascult inima unui leu,
după ce l-am salvat,
colaborând cu generalişti şi veterinari,
să-i extragem 700 cm cubi de fluid
din sacul care-i înconjoară inima.
Tehnica, pe care o aplicasem la mulţi pacienţi umani,
era identică, exceptând acea labă şi coada.
Mare parte din timp lucram la Centrul Medical UCLA, cu medici,
discutând simptome, diagnostice şi tratamente
pentru pacienţii mei umani,
dar o parte a timpului o alocam grădinii zoologice Los Angeles,
discutând cu veterinarii simptome, diagnostice şi tratamente
pentru pacienţii lor necuvântători.
Câteodată, în aceeaşi zi,
eram în ture între Centrul Medical UCLA
şi grădina zoologică Los Angeles.
Iată ce începea să-mi devină foarte clar.
Medicii şi veterinarii tratează aceleaşi boli
ale pacienţilor, oameni sau animale:
insuficienţă cardiacă congestivă, tumori craniene,
leucemie, diabet, artrită, scleroză, cancer mamar,
chair şi sindroame psihiatrice ca depresia şi anxietatea,
compulsiile, viciile alimentare şi automutilarea.
Trebuie să vă mărturisesc:
chiar dacă am studiat fiziologia comparată şi evoluţia biologică,
în studenţie,
chiar teza de doctorat era despre teoria darvinistă:
asemănarea semnificativă a afecţiunilor
între animale şi om,
acest eveniment a fost un foarte necesar semnal de trezire.
Am început să mă întreb, cu toate aceste asemănări,
cum de nu întrebasem niciodată un veterinar,
sau cum de nu citisem literatura veterinară,
pentru a înţelege mai bine vreun pacient uman?
De ce niciodată, eu sau colegii medici pe care i-am întrebat,
nu fuseserăm la vreo conferinţă veterinară?
De ce erau toate astea o surpriză?
Vreau să spun că orice medic acceptă o legătură biologică
între animale şi oameni.
Orice medicaţie prescrisă sau chiar luată de noi
sau prescrisă familiei
a fost testată în prealabil pe animale.
Dar ceva e foarte diferit
când dai unui animal medicamente sau o boală umană
sau când el face insuficienţă cardiacă
sau diabet sau cancer, de unul singur.
Poate că surpriza
apare din cauza separării crescânde din lumea noastră
între urban şi nonurban.
Ştiţi că auzim de copii de la oraş
care cred că lâna creşte în copaci
sau că brânza provine dintr-o plantă.
Spitalele umane de azi, din ce în ce mai mult,
se transformă în catedrale ale tehnologiei.
Asta crează o distanţă psihologică între pacienţii umani
care sunt trataţi acolo
şi animalele bolnave care trăiesc în oceane,
în ferme şi jungle.
Dar cred că există şi un motiv mai profund.
Medicii şi cercetătorii, acceptăm că specia noastră,
Homo sapiens, e doar o specie,
nu mai unică sau mai specială decât oricare alta.
Dar în adâncul inimii, nu credem asta cu adevărat.
Realizez asta când ascult Mozart
sau când privesc fotografiile luate de Mars Rover, pe MacBook.
Simt acea fire excepţional umană,
chiar când recunosc preţul izolării noastre ştiinţifice,
când ne considerăm specie superioară, aparte.
Mă străduiesc mai nou,
ca atunci când consult un pacient uman, să mă întreb:
ce ştiu veterinarii despre asta şi eu nu?
Oare mi-aş îngriji mai bine pacienţii
dacă i-aş considera pacienţi om-animal?
Iată câteva exemple de conexiuni de acest fel
la care am ajuns gândind astfel.
Insufucuenţa cardiacă indusă de frică.
Prin anul 2000,
cardiologii umani au ,,descoperit" insufucienţa cardiacă indusă emoţional.
Se întâmplă tatălui parior care-şi pierde economiile de-o viaţă
la aruncarea unui zar,
sau unei mirese părăsite la altar.
Dar acest diagnostic ,,nou" pentru oameni,
nu-i nici nou şi nici caracteristic doar oamenilor.
Veterinarii diagnostichează, tratează şi previn
aceste simptome induse emoţional la animale
de la maimuţe la flamingo, de la cerbi la iepuri,
încă din anii '70.
Câte vieţi umane ar fi fost salvate
dacă aceste cunoştinţe veterinare ar fi fost puse la îndemâna
medicilor de urgenţă sau cardiologilor?
Automutilarea.
Există oameni care se automutilează.
Unii îşi smulg părul din cap,
alţii se taie.
Şi animalele se automutilează.
Există păsări care-şi smulg penele,
armăsari care-şi muşcă coapsele până când sângerează.
Dar veterinarii au modalităţi specifice clare şi eficiente
pentru tratarea şi chiar prevenţia automutilării
la animalele care o practică.
N-ar trebui ca aceste cunoştinţe veterinare să fie accesibile
psihoterapeuţilor şi părinţilor şi pacienţilor
care se luptă cu automutilarea?
Depresia postpartum şi psihoza postpartum.
Câteodată, la scurt timp după naştere,
unele femei devin deprimate,
câteodată chiar psihotice.
Îşi pot neglija pruncul,
iar în cazuri extreme,
pot chiar să-l rănească.
Veterinarii ecveştri ştiu că uneori,
o iapă, imediat după naştere,
îşi va neglija mânzul, refuzând să-l hrănească,
şi câteodată să-l lovească, până îl omoară.
Dar veterinarii au o intervenţie
pentru rezolvarea sindromului de respingere a mânzului
care presupune creşterea oxitocinei la iapă.
Oxitocina e hormonul legăturii apropiate,
şi acest hormon creşte interesul iepei pentru mânzul ei.
N-ar trebui această informaţie
cunoscută de obstetricieni şi ginecologi,
de doctori de familie şi pacienţi
care se luptă cu depresia şi cu psihoza postpartum?
În ciuda acestor beneficii,
din nefericire, prăpastia dintre domeniile noastre rămâne mare.
Ca să o explic o să scot la iveală nişte rufe murdare.
Unii medici pot fi foarte încrezuţi
faţă de medici care nu sunt de medicină generală.
Mă refer la dentişti, oftalmologi şi psihologi,
dar mai ales faţă de veterinari.
Majoritatea medicilor nu îşi dau seama că e mai greu astăzi
să fii admis la medicină veterinară decât la medicină umană
şi că atunci când mergem la facultate
învăţăm tot ce se cunoaşte
despre o specie: Homo sapiens,
dar veterinarii trebuie să înveţe despre sănătatea şi bolile
mamiferelor, amfibienilor, reptilelor, peştilor şi păsărilor.
Aşa că veterinarii au dreptate să se simtă jigniţi
de medicii condescendenţi şi ignoranţi.
O glumă a veterinarilor:
Cum se numeşte un veterinar
care ştie să trateze o singură specie?
Medic generalist. (Râsete)
Să micşorez prăpastia a devenit o pasiune pentru mine,
şi fac asta prin programe
ca Darwin on Rounds la UCLA,
unde aducem experţi în animale şi în biologie evolutivă
pe care îi includem în echipele noastre medicale
cu internii şi cu rezidenţii.
La fel prin conferinţe Zoobiquity,
unde se întrunesc şcolile medicale umane cu cele veterinare
pentru dezbateri de colaborare
ale bolilor şi afecţiunilor comune
animalelor şi oamenilor.
La conferinţele Zoobiquity,
participanţii învaţă cum tratând cancerul mamar al unei tigroaice
ne poate ajuta să tratăm mai bine cancerul mamar
al unei educatoare;
cum înţelegerea unui ovar polichistic la o vacă Holstein
ne ajută să îngrijim mai bine
o instructoare de dans cu menstre dureroase;
înţelegera tratamentului pentru anxietatea de separare
la un Sheltie hiperactiv
poate ajuta un copil anxios să facă faţă primelor zile de şcoală.
În SUA şi internaţional, la conferinţele Zoobiquity
medici şi veterinari, îşi lasă atitudinile şi preconceptele la uşă
şi se întâlnesc ca buni colegi,
din aceeaşi breaslă, ca doctori.
La urma urmei, oamenii, suntem şi noi animale
şi e vremea ca noi medicii să întâmpinăm pacienţii
şi propria natură animală
şi să ne unim cu veterinarii
într-o abordare inter-specii a sănătăţii.
Pentru că se pare
că unele dintre cele mai bune şi mai umane practici
sunt efectuate de medici ai căror pacienţi nu sunt oameni.
Una dintre cele mai bune atitudini de îngrijire
a pacienţilor umani e atenţia crescută
la modul cum ceilalţi pacienţi de pe planetă
trăiesc, cresc, se îmbolnăvesc şi se vindecă.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)