Prije deset godina
jedan telefonski poziv mi je promijenio život.
U to vrijeme radila sam kao kardiolog na Kalfornijskom sveučilištu u Los Angelesu
na specijalizaciji slikovne dijagnostike u kardiologiji.
Nazvao me veterinar iz zoološkog vrta u Los Angelesu.
Jedna starija ženka čimpanze
probudila se s facijalnom klonulošću
i veterinari su se bojali da je doživjela moždani udar.
Pitali su me da li bih došla u zoološki vrt
i snimila srce životinje
radi utvrđivanja mogućeg kardiološkog uzroka
Da ne bi bilo zabune, u sjevernoameričkim zoološkim vrtovima
rade visoko kvalificirani, licencirani veterinari
koji vode izvanrednu brigu o svojim životinjskim pacijentima
No povremeno se ipak obraćaju ljudskoj medicinskoj zajednici
pogotovo radi nekih specijalističkih konzultacija,
i ja sam imala sreću da budem pozvana da pomognem.
Imala sam priliku isključiti moždani udar kod ove čimpanze
i provjeriti da ova gorila nema puknuće aorte,
pregledati ovu aru radi šuma na srcu,
provjeriti da ovaj kalifornijski tuljan nema upalu perikardija,
a na ovoj slici slušam srce lava
nakon što mu je spašen život, zajedničkim postupkom
veterinara i liječnika.
gdje smo drenirali 700 kubnih cm tekućine iz srčane maramice
u kojoj je bilo srce ovog lava.
A ta procedura, koju sam radila na mnogim ljudskim pacijentima,
bila je identična, s izuzetkom ove šape i ovog repa.
Većinu vremena radila sam s liječnicima u Medicinskom centru sveučilišta
diskutirajući simptome i dijagnoze i terapije
za moje ljudske pacijente,
no dio vremena sam radila u Zoološkom vrtu
s veterinarima, diskutirajući simptome i dijagnoze i terapije
za njihove životinjske pacijente.
A ponekad, u jednom istom danu
išla sam u vizite u Medicinski centar sveučilišta
i u Zoološki vrt.
I evo što mi je počelo bivati sve jasnije.
Liječnici i veterinari u suštini brinu
o istim poremećajima kod svojih životinjskih i ljudskih pacijenata:
kongestivno zatajenje srca, moždani tumori,
leukemija, dijabetes, artritis, ALS, rak dojke,
pa čak i psihijatrijski sindromi poput depresije, anksioznosti,
kompulzija, poremećaja u prehrani i samoozljeđivanja.
Sada moram nešto priznati.
Čak iako sam studirala komparativnu fiziologiju i evolucijsku biologiju
na dodiplomskom studiju --
čak sam i svoju disertaciju pisala o Darwinovoj teoriji --
spoznaja o značajnom preklapanju
poremećaja kod ljudi i životinja
došla mi je kao prijeko potreban poziv na buđenje.
Tako sam se počela pitati, uz sva ta preklapanja,
kako to da nikada nisam pomislila da upitam veterinara
ili konzultiram veterinarsku literaturu
radi uvida u vezi nekog od svojih ljudskih pacijenata?
Zašto nikada nisam, niti je itko od mojih prijatelja i kolega liječnika
koje sam upitala prisustvovao konferenciji veterinara?
Što se toga tiče, zašto to uopće iznenađuje?
Mislim, svaki pojedini liječnik prihvaća neku biološku povezanost
između životinja i ljudi.
Svaki lijek kojeg prepisujemo ili kojeg sami uzimamo
ili dajemo našim obiteljima,
bio je prvo testiran na životinji.
No ima nešto veoma različito
kada se životinji daje lijek ili ljudska bolest
i kada ona dobije kongestivno zatajenje srca
ili dijabetes ili rak dojke, sama od sebe .
Dakle, možda dio iznenađenja
dolazi od sve veće odvojenosti u našem svijetu
između urbanog i neurbanog.
Znate, čujemo o tim gradskim klincima
koji misle da vuna raste na drveću
ili da se sir radi od biljke.
Pa, današnje bolnice za ljude
sve se više pretvaraju u blistave katedrale tehnologije.
A to stvara psihološku distancu između ljudskih pacijenata
koji se tamo liječe
i životinjskih pacijenata koji žive u oceanima
i na farmama i u džunglama.
No, ja mislim da postoji i dublji razlog.
Mi liječnici i znanstvenici intelektualno prihvaćamo da je naša vrsta,
Homo sapiens, samo jedna vrsta,
ništa više jedinstvena ili posebna od bilo koje druge.
Ali u svojim srcima, ne vjerujemo sasvim u to.
Osjećam to i sama kada slušam Mozarta
ili gledam slike Mars Rovera na svom MacBooku.
Imam taj lagani osjećaj ljudske posebnosti,
čak iako priznajem znanstveno izolirajuću cijenu
toga što sebe smatramo superiornom vrstom, izdvojenom.
No, ja se sada trudim.
Kada vidim ljudskog pacijenta sada se uvijek pitam,
što životinjski doktori znaju o ovom problemu, a što ja ne znam?
I, da li bi možda moja skrb za mog ljudskog pacijenta bila bolja
ako ga gledam kao ljudskog životinjskog pacijenta?
Evo par primjera uzbudljivih povezanosti
do kojih me doveo ovakav način razmišljanja.
Zatajenje srca izazvano strahom.
Oko 2000. godine
ljudski kardiolozi "otkrili" su emocionalno izazvano zatajenje srca.
Opisano je to u slučaju oca kockara koji je svoju životnu ušteđevinu izgubio
jednim bacanjem kocke,
nevjeste ostavljene pred oltarom.
No pokazalo se da ta "nova" ljudska dijagnoza
nije bila ni nova niti jedinstveno ljudska.
Veterinari su dijagnosticirali, liječili i čak sprečavali
emocionalno izazvane simptome kod životinja
u rasponu od majmuna do flaminga, od jelena do zečeva,
još od 1970-tih.
Koliko je ljudskih života možda moglo biti spašeno
da je to veterinarsko znanje bilo na raspolaganju
liječnicima hitne službe i kardiolozima?
Samoozljeđivanje.
Neki ljudski pacijenti nanose sebi ozljede.
Neki si čupaju pramenove kose,
drugi se zaista režu.
Neki životinjski pacijenti također ozljeđuju sami sebe.
Ima ptica koje čupaju svoja pera.
Ima pastuha koji učestalo grizu svoje slabine sve dok ne prokrvare.
No veterinari imaju vrlo specifične i vrlo učinkovite načine
za liječenje i čak sprečavanje samoozljeđivanja
kod svojih pacijenata.
Ne bi li to veterinarsko znanje trebalo staviti na raspolaganje
psihoterapeutima i roditeljima i pacijentima
koji se bore sa samoozljeđivanjem?
Post-porođajna depresija i post-porođajna psihoza.
Ponekad, ubrzo nakon poroda,
neke žene postaju depresivne,
a ponekad postaju ozbiljno depresivne i čak psihotične.
Mogu zanemariti svoje novorođenče,
a u nekim ekstremnim slučajevima,
čak i ozlijediti dijete.
Veterinari za konje također znaju da će ponekad
kobila, ubrzo nakon poroda,
zanemariti ždrijebe, odbijajući da ga doji,
a u nekim će slučajevima udarati ždrijebe kopitom, čak do smrti.
No veterinari su osmislili
intervenciju za ovaj sindrom odbijanja ždrebeta
koja uključuje povećanje oksitocina kod kobile.
Oksitocin je hormon povezivanja
pa to dovodi do obnovljenog interesa
za ždrijebe od strane kobile.
Ne bi li trebala ta informacija
biti na raspolaganju porodničarima i ginekolozima
i obiteljskim liječnicima i pacijentima
koji se bore s post-porođajnom depresijom i psihozom?
No unatoč svemu što ovo obećava,
nažalost, ponor između naših područja ostaje velik.
Da bih to objasnila, bojim se da ću morati razotkriti nešto prljavog rublja.
Neki liječnici mogu biti pravi snobovi
prema zdravstvenim djelatnicima koji nisu doktori.
Govorim o zubarima i optometričarima i psiholozima,
ali možda najviše o životinjskim doktorima.
Naravno, većina liječnika ne zna da je danas teže
upisati se u veterinarske škole nego u medicinske,
i da kada idemo u medicinsku školu,
učimo sve što je moguće znati
o jednoj vrsti, Homo sapiensu,
dok veterinari moraju učiti o zdravlju i bolestima
sisavaca, vodozemaca, gmazova, riba i ptica.
Zato ne krivim veterinare što osjećaju ljutnju
zbog prezira i neznanja moje profesije.
Ali evo jednog veterinarskog:
Kako zovete veterinara
koji skrbi samo o jednoj vrsti? (Smijeh)
Liječnik. (Smijeh)
Smanjivanje jaza postala je moja strast,
i to radim kroz programe poput
Darwin u vizitama na Kalifornijskom sveučilištu
gdje dovodimo eksperte za životinje i evolucijske biologe
i uključujemo ih u naše medicinske timove
s našim stažistima i specijalistima.
I putem Zoobiquity konferencija,
na koje dovodimo medicinske škole zajedno s veterinarskim školama
radi skupnih diskusija
o bolestima i poremećajima koje su zajedničke
životinjskim i ljudskim pacijentima.
Na Zoobiquity konferencijama
sudionici uče kako nam liječenje raka dojke kod tigra
može pomoći da bolje liječimo rak dojke
kod odgajateljice u vrtiću;
kako razumijevanje policističkih jajnika kod Holstein krave
može pomoći boljoj skrbi
za instruktoricu plesa s bolnim menstruacijama;
i kako bolje razumijevanje tretmana separacijske anksioznosti
kod preosjetljivog šetlandskog ovčara
može pomoći anksioznom djetetu tijekom prvih dana u školi.
U Sjedinjenim državama a sada međunarodno, na Zoobiquity konferencijama
liječnici i veterinari odlažu svoje stavove i predrasude
na ulazu i okupljaju se kao kolege,
kao ravnopravni sudionici i kao doktori.
Konačno, mi ljudi smo također životinje
i vrijeme je da mi liječnici prigrlimo
životinjsku prirodu naših pacijenata i našu vlastitu
i pridružimo se veterinarima
u pristupu zdravlju koji obuhvaća sve vrste.
Zbog toga jer se pokazuje da
neke od najboljih i najljudskijih medicina
prakticiraju doktori čiji pacijenti nisu ljudi.
A jedan od najboljih načina na koji možemo skrbiti
o ljudskim pacijentima je da budno pazimo na to
kako svi ostali pacijenti na planetu
žive, rastu, obolijevaju i zacjeljuju.
Hvala vam.
(Pljesak).