Před deseti lety,
mi jeden telefonát změnil život.
V té době jsem byla kardioložkou na UCLA,
specializovala jsem se na zobrazovací techniky srdce.
Volal mi veterinář z Los Angelské Zoo.
Starší šimpanzice
se probudila s povislou tváří
a veterináři se obávali, že měla mrtvici.
Požádali mě, zda bych přišla do zoo
a udělala snímek jejího srdce
kvůli možné srdeční příčině.
Pro jasnost, severoamerická zoo mají velmi
kvalifikované certifikované veterináře,
kteří poskytují zvířecím pacientům skvělou péči.
Občas ale kontaktují odborníky na lidskou medicínu,
zvláště v případech potřeby specializované konzultace.
Já byla jednou ze šťastných lékařů, kteří byli přizváni pomoct.
Měla jsem příležitost vyloučit mrtvici u této šimpanzice,
zjistit, že tato gorila neměla natrženou aortu,
vyhodnotit srdeční šelest tohoto papouška,
přesvědčit se, že perikard tohoto kalifornského lachtana není zanícený
a na tomto obrázku poslouchám srdce lva
po život zachraňující proceduře,
na níž jsme pracovali veterináři i lékaři společně.
Vypustili jsme při ní 700 cm3 tekutiny
z vaku, který utlačoval srdce toho lva.
A tento výkon, jež jsem prováděla na mnoha lidských pacientech,
byl úplně identický, až na TU tlapu a TEN ocas.
Většinu času jsem pracovala v UCLA Medical Center s lékaři,
diskutovali jsme o symptomech,
diagnózách a léčbě mých lidských pacientů.
Ale část času jsem pracovala v Los Angelské Zoo s veterináři,
probírajíce symptomy, diagnózy a léčbu
jejich zvířecích pacientů.
A občas jsem ve stejný den měla kolečko
v UCLA Medical Center
i v Los Angelské Zoo.
A tady jsem stále jasněji začínala vidět,
že lékaři i veterináři léčí stejné neduhy
u svých zvířecích i lidských pacientů:
městnavé selhání srdce, tumory na mozku,
leukémie, cukrovka, artritida, ALS, rakovina prsu,
dokonce i psychiatrická onemocnění jako deprese, úzkosti,
nutkání, poruchy příjmu potravy a sebepoškozování.
Musím Vám něco přiznat.
I když jsem na bakaláře studovala
srovnávací fyziologii a evoluční biologii --
dokonce jsem napsala závěrečnou práci o Darwinově teorii --
o značném přesahu
mezi lidskými a zvířecími nemocemi,
přimělo mě to k velmi potřebnému prohlédnutí.
Takže jsem začala přemýšlet, se všemi přesahy,
jak je možné, že mě nikdy nenapadlo zeptat se veterináře,
nebo se podívat do veterinární literatury,
na nové náhledy na mé lidské pacienty?
Proč jsem nikdy a ani nikdo z mých kolegů a přátel lékařů,
kterých jsem se ptala, nenavštívili konferenci veterinářů?
Ale když na to přijde, proč mě to vůbec překvapilo?
Každý lékař uznává nějaké biologické propojení
mezi zvířaty a lidmi.
Každý lék, který předepisujeme nebo sami užíváme
či ho dáváme svým rodinám
byl nejdřív testován na zvířatech.
Ale je velký rozdíl,
když dáváme zvířeti léky nebo lidskou nemoc
a když zvíře má městnavé selhání srdce
nebo cukrovku či rakovinu prsu samo od sebe.
Možná část tohoto překvapení
vyplývá z rostoucího oddělení měst a
venkova v našem světě.
Znáte to. Slýcháme o městských dětech,
které si myslí, že vlna roste na stromech
nebo že sýr je z rostliny.
Dnešní nemocnice pro lidi se čím dál více
stávájí zářícími katedrálami technologie.
A to psychologicky vzdaluje
lidské pacienty, kteří tam jsou léčeni
a zvířecí pacienty žijící v oceánech,
na farmách a v džunglích.
Ale já si myslím, že existuje ještě hlubší příčina.
My lékaři a vědci intelektuálně přijímáme,
že náš druh, Homo sapiens, je pouhým jedním druhem,
stejně jedinečný jako všechny ostatní druhy.
Ale v srdcích tomu tak úplně nevěříme.
Sama to cítím, když poslouchám Mozarta
nebo se dívám na obrázky marsovských vozítek na svém MacBooku.
Cítím sílu lidské vyjímečnosti i přesto,
že uznávám, jak nás naše vnímání
sebe samých jako nadřazených izoluje a ztěžuje vědecké poznání.
Nyní se snažím.
Když dnes vidím lidského pacienta,
tak se vždycky ptám, co veterináři o tomto problému vědí a já ne?
A postarala bych se o svého lidského pacienta lépe,
kdybych ho vnímala jako zvířecího pacienta druhu člověk?
Teď zmíním několik příkladů těchto vzrušujících propojení,
ke kterým mě toto myšlení přivedlo.
Selhání srdce vyvolané strachem.
Kolem roku 2000,
lidští kardiologové "objevili", že může selhat srdce v důsledku silné emoce.
Popsáno to bylo u otce, gamblera,
který prohrál životní úspory hodem kostky,
u nevěsty, která zůstala sama u oltáře.
Ale ukazuje se, že tato "nová" lidská diagnóza,
není nová ani se neomezuje jen na lidi.
Veterináři diagnostikovali, léčili a předcházeli
emocionálně vyvolaným symptomům u zvířat,
od opic k plameňákům, od jelenů ke králíkům,
od 70. let 20. století.
Kolik lidských životů mohlo být zachráněno,
kdyby tyto veterinární znalosti byly k dispozici
lékařům na pohotovosti a kardiologům?
Sebepoškozování.
Někteří lidští pacienti si ubližují.
Vytrhávají si vlasy,
jiní se dokonce řežou.
Někteří zvířecí pacienti si též ubližují.
Jsou ptáci, co si vytrhávají peří.
Jsou hřebci, kteří se opakovaně koušou do boků až krvácejí.
Ale veterináři mají určité velmi efektivní metody, jak léčit
a dokonce předcházet sebepoškozování
u svých zvířat.
Neměly by tyto vědomosti být k ruce
psychoterapeutům, rodičům a pacientům
potýkajícím se se sebepoškozováním?
Poporodní deprese a poporodní psychóza.
Občas se některé ženy krátce po porodu
dostanou do deprese,
někdy je to opravdu vážná deprese nebo dokonce psychóza.
Můžou pak zanedbávat své novorozeně,
a v extrémních případech,
dítě dokonce zranit.
Koňští veterináři také ví,
že klisna občas krátce po porodu,
zanedbává hříbě, odmítá ho kojit,
stane se, že hříbě i nakopne, někdy až tak, že zemře.
Ale veterináří přišli se zásahem
řešícím tento syndrom odmítnutí hříběte,
který zahrnuje zvýšení hladiny oxytocinu u klisny.
Oxytocin je hormon podporující vznik vazeb,
který vede k obonovení zájmu
klisny o její hříbě.
Neměla by být tato informace po ruce
porodníkům a gynekologům,
rodinným lékařům a pacientům
bojujícím s poporodními depresemi a psychózami?
Navzdory tomuto příslibu,
je naneštěstí propast mezi našimi obory stále veliká.
Abych to vysvětlila, obávám se, že budu muset proprat špinavé prádlo.
Někteří lékaři dokážou být pěkní snobové
vůči doktorům, kteří nemají titul MUDr.
Mluvím o zubařích, opticích a psycholozích,
ale nejvíce možná asi o veterinářích.
Ovšemže si většina lékařů neuvědomuje,
že je dnes těžší dostat se na veterinární školu než na medicínu,
a že když chodíme na medicínu,
tak se naučíme vše, co jde
o jednom druhu, Homo sapiens,
ale veterináři se potřebují naučit o zdraví a nemoci
savců, obojživelníků, plazů, ryb a ptáků.
Takže neviním veterináře, že jsou otrávení
blahosklonností a nevědomostí mé profese.
Tady je jeden vtip od veterinářů:
Jak nazýváš veterináře,
který umí léčit jen jeden druh?
Lékař. (Smích)
Zmenšování mezery mezi veterináři a lékaři se mi stalo vášní.
Dělám to s pomocí programů,
jako je Darwin on Rounds na UCLA,
kam přivádíme experty na zvířata a evoluční biology
a zapojujeme je do našich medicínských týmů
spolu s lékaři po ukončení školy i zkušenějšími.
A skrze konference Zoobiquity
propojujeme medicínské školy
s veterinárními ve společných diskusích
o sdílených nemocech a poruchách
zvířecích a lidských pacientů.
Na konferencích Zoobiquity,
se účastníci učí, jak nám léčba rakoviny prsu u tygřice
může pomoci s léčbou rakovinu prsu
učitelky ve školce;
jak porozumění polycystickým vaječníkům u holštýnské krávy nám může pomoct
lépe se postarat o taneční instruktorku
s bolestivými měsíčky;
a jak nám může lepší pochopení léčby
separační úzkosti u nervózní šeltie
pomoci malému úzkostnému dítěti zápasícímu s prvními dny ve škole.
Ve Spojených státech, nyní i mezinárodně, na konferencích Zoobiquity,
lékaři a veterináři odkládají své dosavadní přístupy
a předsudky a vstupují jako kolegové,
sobě rovní, jako lékaři.
Konec konců my lidé jsme také zvířata,
a je na čase, abychom my lékaři přijali a
využili zvířecí stránku v nás i v našich pacientech
a připojili se k veterinářům
v přístupu ke zdraví, který zahrnuje všechny druhy.
Protože se ukazuje, že
někdy nejhumánnější a nejlepší medicína
je prováděna lékaři, jejichž pacienti nejsou lidé.
A jedna z nejlepších cest, jak se nejlépe postarat
o lidské pacienty, je bedlivě sledovat,
jak všichni ostatní pacienti na této planetě
žijí, rostou, stonají a uzdravují se.
Děkuji Vám.
(Potlesk)