Преди десет години
Получих обаждане по телефона, което промени живота ми.
Тогава бях кардиолог в Калифорнийския университет, Лос Анджелис
специализирах сърдечно-съдова образна диагностика.
Обаждането беше от ветеринар от зоопарка на Лос Анджелис.
Едно женско шимпанзе в напреднала възраст
се беше събудило с паралич на лицето
и ветеринарите се опасяваха, че е преживяла инсулт.
Питаха ме дали мога да отида в зоопарка
да направя снимка на сърцето на животното,
за въможна причина за сърдечно заболяване.
Нека бъде ясно, че американските зоопаркове имат назначени
висококвалифицирани и сертифицирани ветеринари,
които по изключителен начин се грижат за техните животински пациенти.
Но понякога се допитват и до медицинската общност,
особено за специфични консултации.
И аз бях един от лекарите късметлии, поканени да помогнат.
Имах късмета да изключа възможността за инсулт в това шимпанзе
и да се уверя, че тази горила няма разкъсана аорта,
да прегледам този папагал за сърдечен шум,
да се уверя, че перикардът на този калифорнийски морски лъв не е възпален,
и на тази снимка преслушвам сърцето на лъва
след животоспасяваща съвместна процедура
на ветеринари и лекари,
в която дренирахме 700 cm3 течност от торбичката,
в която се намира сърцето на този лъв.
И тази процедура, която съм извършвала върху много човешки пациенти
беше същата, с изключение на тази лапа и тази опашка.
Така, през повечето време работех в мед. център на калифорнийския университет с доктори,
обсъждайки симптоми, диагнози и лечения
за моите човешки пациенти,
но понякога, работех в зоопарка на Лос Анджелис
с ветеринари, обсъждайки симптоми, диагнози и лечения
за техните животински пациенти.
И понякога, в един и същ ден
бях на смени в мед. център на калифорнийския университет
и в зоопарка на Лос Анджелис.
И ето какво започна да ми става пределно ясно.
Лекари и ветеринари всъщност се грижеха
за еднакви нарушения в техните пациенти - хора и животни:
застойна сърдечна недостатъчност, мозъчни тумори,
левкемия, диабет, артрит, АЛС, рак на гърдата,
дори психиатрични синдроми като депресия, тревожност,
натрапливи мисли, хранителни разстройства и самонараняване.
Трябва да си призная.
Въпреки че учих сравнителна физиология и еволюционна биология
в бакалавърската си степен,
дори дипломната ми работа беше на тема теорията на Дарвин,
добитият опит за значителното съвпадение
между заболяванията на животните и хората,
дойде като доста необходим призив за събуждане за мен.
Започнах да си задавам въпроси с всички тези съвпадения,
как така досега никога не бях помислила да попитам ветеринар,
или да се консултирам с ветеринарна литература
за нови виждания за един от моите човешки пациенти?
Защо досега нито аз, нито един от моите приятели лекари и колеги
които запитах, не са присъствали на ветеринарна конференция?
Всъщност, защо всичко това беше изненада?
Имам предвид, че всеки доктор приема определена биологична връзка
между животни и хора.
Всяко лекарство, което предписваме или ние самите сме вземали
или сме давали на близките си
първо са били тествани на животни.
Но има и голяма разлика
между даване на лекарство или човешка болест на животно
и това животното да развие застойна сърдечна недостатъчност
или диабет или рак на гърдата само по себе си.
Mоже би част от изненадата
е свързана с по-изразеното разделение в света
между града и извън него.
Знаете, чуваме за градските деца,
които мислят, че вълната расте по дърветата
или, че сиренето идва от растение.
Е, днешните болници за хора
все повече се превръщат в свети храмове на технологията.
И това създава психологично раздалечение между пациентите,
лекуващи се там
и животинските пациенти, живеещи в океани,
ферми и джунгли.
Но мисля, че има дори по-дълбока причина.
Ние, лекарите и учените приемаме разумно, че нашият вид
Homo sapiens e само един вид,
не по-уникален или специален от всеки друг.
Но в сърцата си, не сме напълно убедени в това.
Аз самата го чувствам, когато слушам Моцарт
или гледам снимки на Марс Роувър на моя MacBook.
Чувствам това привличане за изключителност на човека,
дори като признавам за научната цена от изолацията
да се виждаме като отделен, по-висш вид.
Е, тези дни се опитвам.
Когато видя пациент-човек сега, винаги питам
какво знаят ветеринарите за този проблем, което аз не?
И бих ли могла да се грижа по-добре за пациента си
ако го виждах като човешки животински пациент?
Ето няколко примера за вълнуващи връзки,
до които ме доведе този вид мислене.
Сърдечна недостатъчност, предизвикана от страх.
В периода на 2000 г.,
лекари кардиолози „откриха“ емоционално причинена сърдечна недостатъчност.
Това бе описано с баща, играещ хазарт, който губи всичките си спестявания
с едно хвърляне на зара.
С булка, която е изоставена пред олтара.
Оказва се също така, че тази „нова“ диагноза при човека
не е нито нова, нито присъща само за човека.
Ветеринарите диагностират, лекуват и дори възпрепятстват
симптомите, предизвикани от емоции в животните
в това число от маймуната до фламингото, от елена до заека,
и това от 1970-те години.
Колко човешки животи биха могли да бъдат спасени
ако това познание на ветеринарите беше налично
за докторите от спешното отделение и кардиолозите?
Самонараняване.
Някои пациенти се самонараняват.
Някои оскубват кичури коса,
други в действителност се самонарязват.
Някои животински пациенти също се нараняват.
Птици, които си скубят перата.
Жребци, които постоянно хапят хълбоците си до разкървяване.
Обаче ветеринарите имат много специални и ефикасни начини
за лечение и дори предотвратяване на самонараняването
при техните самонараняващи се животни.
Не трябва ли това познание на ветеринарите да бъде прилагано
от психотерапевти, родители и пациенти,
които искат да преборят самонараняването?
Следродилна депресия и следродилно психично разстройство.
Понякога, малко след раждането
някои жени изпитват депресия
и понякога силно се депресират, дори страдат от психично разстройство.
Mоже да пренебрегнат новороденото си бебе
и в някои крайни случаи
дори да наранят детето.
Ветеринарите на коне също знаят, че понякога
кобилата, кратко след като е родила,
ще пренебрегне малкото конче, отказвайки да го кърми,
и в някои случаи рита жребчето, дори до фатален край.
Но ветеринарите са намерили
начин за справянето с този синдром на отблъскване на жребчето,
който представлява повишаване на нивата на окситоцин в кобилата.
Окситоцинът е хормонът за привързването
и това води до подновен интерес
на кобилата към нейното жребче.
Не трябва ли тази информация
да бъде налична за акушер-гинеколозите,
личните лекари и пациентите,
които се борят за справянето със следродилна депресия или психично разстройство?
Е, въпреки целия този потенциал,
за съжаление пропастта между нашите области остава голяма.
За да го обясня, мисля че ще трябва да извадя на показ този проблем.
Някои лекари могат да се държат снобски
с лекари, които не са медицински доктори.
Имам предвид зъболекари, оптици и психолози,
но може би предимно с ветеринарите.
Разбира се, повечето лекари не осъзнават, че днес
е по-трудно да си приет във ветеринарно училище, отколкото в медицинско
и, че когато сме приети в медицинско заведение,
учим всичко, което трябва да се знае
за един вид - Homo sapiens,
а ветеринарите трябва да знаят за здравето и болестите
на бозайници, земноводни, влечуги, риби и птици.
Затова не обвинявам ветеринарите, за това, че се чувстват раздразнени
от снизхождението и непросветението в моята професия.
Ето нещо от ветеринарите
Как наричате ветеринар,
който може да се погрижи само за един вид?
Лекар. (Смях в залата)
Затварянето на пропастта се превърна в страст за мен,
и правя това чрез програми
като „Дарвин на кръгла маса" в Калифорнийския университет,
на които каним ветеринарни експерти и еволюционни биолози
и ги включваме в нашите медицински екипи
с нашите стажанти и лекари.
Също и чрез конференциите на Zoobiquity,
на които събираме студенти от медицински и ветеринарни училища
за съвместни дискусии
относно общите болести и нарушения
при животинските и човешките пациенти.
На конференциите на Zoobiquity,
участниците се учат как лечението на рак на гърдата при тигъра
може да ни помогне да подобрим лечението на рак на гърдата
на учителка от детската градина;
как познанията за поликистозните яйчници при крави Холщайн
могат да спомогнат за по-добро лечение
на инструктор по танци с болезнен менструален цикъл;
и как по-добрите познания в лечението на тревога при раздяла
при превъзбудено куче порода шелти
може да помогне на притеснено малко дете да се пребори с първите си дни в училище.
В САЩ, а сега и по света, на конференциите на Zoobiquity
лекари и ветеринари сравняват становищата и предубежденията си
още в началото и участват като колеги
като равни, като лекари
В крайна сметка, ние хората сме също и животни
и е време за нас, лекарите, да възприемем
животинската си природа и тази на нашите пациенти
и да се присъединим към ветеринарите
в подход за здравето, който обхваща всички видове.
Защото се оказва,
че част от най-добрата и най-хуманна медицина
се практикува от лекари, чиито пациенти не са хора.
И един от най-добрите начини, по който можем да се погрижим
за човека, е като следим внимателно
как всички други пациенти на планетата
живеят, развиват се, разболяват се и оздравяват.
Благодаря Ви.
(Аплодисменти)