ברצוני לספר לכם על הדבר המביך ביותר
שקרה לי בכל שנותי כרופא פליאטיבי.
זה קרה לפני שנתיים.
התבקשתי, כיועץ, לבדוק אישה בשנות ה-70 לחייה --
מרצה לאנגלית בדימוס שחלתה בסרטן הלבלב.
התבקשתי לבדוק אותה כי היו לה כאבים, בחילות, הקאות...
כשניגשתי אליה, שוחחנו על התסמינים האלה
ובמהלך הבדיקה,
היא שאלה אותי אם לדעתי, מריחואנה רפואית תעזור לה.
ניסיתי להיזכר בכל מה שלמדתי בביה"ס לרפואה
אודות המריחואנה הרפואית,
וזה לא ארך זמן רב כי לא למדתי על זה כלום.
אז אמרתי לה שככל הידוע לי,
אין למריחואנה רפואית שום יתרונות.
היא חייכה, נדה בראשה, הושיטה ידה לתיקה, שלצד המיטה,
ושלפה חבילה של כעשרה מאמרים על נסיונות מבוקרים
שהוכיחו שמריחואנה רפואית עוזרת
לתסמינים כמו בחילות, כאב וחרדה.
היא הושיטה לי את המאמרים ואמרה,
"אולי כדאי שתקרא אותם לפני שתביע דעה...
"דוקטור."
(צחוק)
וכך עשיתי.
באותו לילה קראתי את כולם ומצאתי עוד כמה.
כשבאתי לבקר אותה למחרת בבוקר,
נאלצתי להודות שכנראה יש אי-אילו ראיות
לכך שלמריחואנה עשויה להיות תועלת רפואית
ואמרתי לה שאם היא באמת מעוניינת בכך,
כדאי לה לנסות.
יודעים מה היא אמרה לי?
אותה מרצה לאנגלית בדימוס בת ה-73?
היא אמרה, "כבר ניסיתי לפני שישה חודשים.
"זה היה נפלא.
"מאז אני משתמשת במריחואנה מידי יום ביומו.
"זאת התרופה הכי טובה שגיליתי.
"איני יודעת מדוע נדרשו לי 73 שנה כדי לגלות את החומר הזה. הוא מדהים."
(צחוק)
באותו רגע הבנתי
שעלי ללמוד משהו אודות המריחואנה הרפואית
כי מה שלימדו אותי בביה"ס לרפואה
לא היה רלוונטי למציאות.
אז התחלתי לקרוא מאמרים נוספים, התחלתי לשוחח עם חוקרים,
התחלתי לשוחח עם רופאים,
והכי חשוב, התחלתי להקשיב לחולים.
לבסוף כתבתי ספר המבוסס על שיחות אלה,
והספר עוסק בעצם בשלוש הפתעות--
הפתעות מבחינתי, לפחות.
הפתעה אחת שכבר התייחסתי אליה--
היא שאכן יש למריחואנה רפואית מספר יתרונות.
יתרונות אלה אולי אינם עצומים ומדהימים
כפי שכמה מתומכיה הנלהבים ביותר של המריחואנה הרפואית
רוצים שנחשוב,
אבל הם אמיתיים.
הפתעה מס' 2:
נטילת מריחואנה רפואית כרוכה במספר סיכונים.
סיכונים אלה אולי אינם כה עצומים ומפחידים
כפי שכמה ממתנגדיה של המריחואנה הרפואית רוצים שנחשוב,
אבל הם עדיין סיכונים אמיתיים.
אבל ההפתעה השלישית היא שהיתה הכי...
מפתיעה:
רבים מהחולים שאיתם שוחחתי,
שביקשו להיעזר במריחואנה הרפואית,
לא פנו אל המריחואנה הרפואית בגלל יתרונותיה,
או לאחר שיקול של הסיכונים והיתרונות,
או משום שחשבו שהיא תרופת-פלא,
אלא משום שהיא הקנתה להם שליטה במחלה שלהם.
היא איפשרה להם לנהל את בריאותם
באופן פורה, יעיל,
אפקטיבי ונוח עבורם.
כדי להראות לכם מה כוונתי, אספר לכם על חולה נוספת.
רובין היתה בתחילת שנות ה-40 לחייה כשפגשתי אותה.
אבל היא נראתה כבת קרוב ל-70.
היא סבלה כבר 20 שנה מדלקת מפרקים שגרונית,
כפות ידיה היו מעוותות מדלקת פרקים,
עמוד השדרה שלה היה מעוקם,
היא היתה זקוקה לכיסא גלגלים כדי להתנייד.
היא נראתה חלשה ושברירית,
ואני משער שאכן היתה כזו מבחינה גופנית,
אבל מבחינה רגשית, קוגניטיבית, פסיכולוגית,
היא היתה אדם מהקשוחים ביותר שהכרתי מעודי.
וכשהתיישבתי לצידה,
במרכז חלוקה של מריחואנה רפואית בצפון קליפורניה,
כדי לשאול אותה מדוע פנתה למריחואנה הרפואית,
מה זה עשה לה ואיך זה עזר לה,
היא פתחה בכך שסיפרה לי דברים
ששמעתי כבר מחולים רבים.
זה הקל על החרדה שלה;
זה הקל על כאביה;
כשהוקל לה מכאביה, היא ישנה טוב יותר.
ואת כל זה כבר שמעתי.
אבל אז היא אמרה משהו שטרם שמעתי:
זה העניק לה שליטה בחייה
ובבריאותה.
היא יכלה להשתמש בזה מתי שרצתה,
איך שרצתה,
במינון ובתדירות שהתאימו לה.
ואם זה לא התאים לה, היא יכלה לעשות שינויים.
הכל היה בידיה.
הדבר הכי חשוב שאמרה,
הוא שהיא לא נזקקה לרשותו של איש--
לא לביקור במרפאה ולא למרשם מרופא,
ולא להוראה של רוקח.
הכל היה בידיה.
היא היתה בשליטה.
ואם זה נדמה כעניין פעוט למישהו עם מחלה כרונית,
זה לא כך. בכלל לא.
כאשר אנו ניצבים בפני מחלה כרונית חמורה -
דלקת מיפרקים שגרונית, זאבת, סרטן, סוכרת
או שחמת -
אנו מאבדים את השליטה.
ושימו לב שאמרתי "כאשר" ולא "אם".
כולנו, בשלב כלשהו בחיינו, נחווה מחלה כרונית חמורה
שתגרום לנו לאבד את השליטה.
נהיה עדים לירידה בתפקוד שלנו, חלקנו יראו ירידה בכושר הקוגניטיבי,
כבר לא נוכל לטפל בעצמנו,
לעשות דברים שברצוננו לעשותם.
גופנו יבגוד בנו,
ואגב כך נאבד שליטה.
וזה מפחיד.
לא רק מפחיד: זה מבהיל.
זה מבעית.
כשאני משוחח עם חולי, החולים הפליאטיביים שלי,
שרבים מהם חולים במחלות שישימו קץ לחייהם,
יש להם הרבה ממה לפחד--
כאב, בחילה, הקאות, עצירות, תשישות,
מותם הממשמש ובא.
אבל מה שהכי מפחיד אותם יותר מכל
הוא האפשרות שבשלב מסוים,
מחר או בעוד חודש,
תאבד להם השליטה בבריאותם,
בחייהם,
בטיפול שהם מקבלים,
ואז הם ייעשו תלויים באחרים,
וזה מבהיל.
אז אין כל פלא שחולים כמו רובין
עליה סיפרתי לכם זה עתה,
ושפגשתי במרפאה,
פונים למריחואנה הרפואית
כדי לנסות לתפוס בציפורניים משהו שמזכיר שליטה.
אבל איך הם עושים זאת?
איך מרכזי חלוקת מריחואנה רפואית
כמו זה שבו פגשתי את רובין,
מחזירים לחולים כמו רובין את אותה שליטה לה הם זקוקים?
וגם, איך הם עושים משהו
שבתי החולים והמרפאות הרגילים
לפחות מבחינת רובין, לא יכלו לעשות?
מהו סודם?
החלטתי לגלות.
הלכתי למרפאה עלובה בחוף וניס שבקליפורניה
וקיבלתי המלצה
שתאפשר לי להיות חולה שמשתמש במריחואנה רפואית.
קיבלתי מכתב המלצה שיאפשר לי לקנות מריחואנה רפואית.
את ההמלצה קיבלתי שלא-כחוק,
משום שאינני תושב קליפורניה --
מחובתי לציין זאת.
עלי גם לציין, למען הפרוטוקול,
שמעולם לא השתמשתי במכתב ההמלצה כדי לבצע רכישה,
ולכל סוכני הלוחמה בסמים כאן באולם--
(צחוק)
אתם עושים יופי של עבודה.
תמשיכו ככה.
(צחוק)
אבל למרות שלא יכולתי לבצע רכישה בעזרת המכתב,
הוא היה יקר מפז משום שאיפשר לי להיות חולה.
הוא איפשר לי לחוות את מה שחווים חולים כמו רובין
כשהם הולכים למרכז לחלוקת מריחואנה רפואית.
ומה שחוויתי--
מה שהם חווים מידי יום ביומו,
מאות אלפי אנשים כמו רובין--
היה ממש מדהים.
נכנסתי למרפאה,
ומהרגע בו נכנסתי לרבות מהמרפאות ונקודות החלוקה האלה,
הרגשתי שמטרת מרכז החלוקה הזה, המרפאה הזאת,
היא לעזור לי.
בהתחלה היו שאלות לגבי זהותי,
במה אני עובד,
מהן מטרותי, בנסותי להשיג מרשם למריחואנה רפואית,
או את המוצר עצמו,
מהן מטרותי, מהן העדפותי,
מהן תקוותי,
איך אני חושב, איך אני מקווה שזה יעזור לי,
ממה אני חושש.
אלה השאלות
שחולים כמו רובין נשאלים כל הזמן.
שאלות כאלה הן שנותנות לי את הבטחון
שהאדם איתו אני משוחח חושב לגמרי על טובתי
ורוצה להכיר אותי.
הדבר השני שלמדתי באותן מרפאות
הוא את זמינות ההשכלה.
השכלה מאת החבר'ה שמאחורי הדלפק,
אבל גם מאת החבר'ה שבחדר ההמתנה.
האנשים שפגשתי שמחו מאד, כשישבתי לצידם--
אנשים כמו רובין--
שמחו מאד לספר לי מי הם, למה הם משתמשים במריחואנה רפואית,
מה עוזר להם, איך זה עוזר להם,
ולתת לי עצות והצעות.
אותם חדרי המתנה הם בהחלט כוורת של יחסי-גומלין, ייעוץ ותמיכה.
ושלישית, החבר'ה שמאחורי הדלפק.
נדהמתי לגלות כמה האנשים האלה מוכנים
להקדיש לפעמים שעה ויותר כדי להסביר לי דקויות והבדלים
של זן מסוים לעומת זן אחר,
של עישון לעומת אידוי,
של זנים אכילים לעומת זני תמיסה--
והכל, זיכרו: מבלי שביצעתי רכישה כלשהי.
נסו להיזכר בפעם האחרונה בה הלכתם לבית חולים או למרפאה,
ומישהו הקדיש שעה מזמנו כדי להסביר לכם דברים כאלה.
העובדה שחולים כמו רובין הולכים למרפאות האלה,
למרכזי החלוקה האלה,
וזוכים לתשומת-לב, השכלה ושירות אישיים כאלה,
צריכה להוות קריאת השכמה לכל מערכת הבריאות.
אנשים כמו רובין מפנים עורף לרפואה הרגילה,
ופונים למרכזי חלוקת מריחואנה רפואית,
כי המקומות האלה נותנים להם את מה שנחוץ להם.
אם זאת היא קריאת השכמה לממסד הרפואי,
הרי שרבים מעמיתי לא שומעים אותה,
או לא רוצים לשמוע אותה.
כשאני משוחח עם עמיתי, במיוחד הרופאים מביניהם,
אודות המריחואנה הרפואית,
הם אומרים, "אנו זקוקים להוכחות נוספות.
"אנו צריכים לחקור יותר את התועלת,
"אנו זקוקים להוכחות נוספות בדבר הסיכונים."
יודעים מה? הם צודקים.
הם צודקים בהחלט.
אנו אכן זקוקים להרבה יותר הוכחות ליתרונות המריחואנה הרפואית.
עלינו גם לדרוש מהממשל הפדרלי לסווג את המריחואנה כסוג 2,
או להוציאה לגמרי ממערכת הסיווג כדי לאפשר את המחקר הזה.
נחוץ לנו גם מחקר נוסף בדבר סיכוני המריחואנה הרפואית.
סיכוני המריחואנה הרפואית--
אנו יודעים המון על סיכוני השימוש בסם הרגיל,
אבל כמעט כלום על סיכוני המריחואנה הרפואית.
לכן המחקר נחוץ לנו בהחלט,
אבל לקבוע שנחוץ לנו מחקר
ובמקביל, להימנע מביצוע שינויים מיידיים,
זאת החמצה מוחלטת.
אנשים כמו רובין אינם מחפשים מריחואנה רפואית
כי הם רואים בה תרופת-פלא,
או כי הם חושבים שהיא נטולת-סיכונים.
הם רוצים אותה בגלל שההקשר שבו נותנים אותה,
ומשתמשים בה,
מעניק להם איזושהי שליטה שנחוצה להם על חייהם.
וזאת קריאת השכמה שכדאי לנו מאד להקשיב לה.
אבל הבשורות הטובות הן שיש לקחים שביכולתנו ללמוד היום
ממרכזי החלוקה האלה של מריחואנה רפואית.
ומדובר בלקחים שבאמת כדאי לנו ללמוד.
מדובר במקומות קטנים בד"כ המופעלים באופן לא-רשמי
ובניהול אנשים ללא כל הכשרה רפואית.
ואף שמביך לחשוב
שהרבה מהמרפאות ומרכזי החלוקה הללו מספקים שירותים,
תמיכה ומענה לצרכי החולים
כפי ששום מערכת רפואית עתירת-תקציבים אינה עושה--
זה צריך להביך אותנו--
אבל אנו גם יכולים ללמוד מזה.
ויש לפחות שלושה לקחים
שאנו יכולים ללמוד ממרכזי החלוקה הקטנים האלה.
אחד: עלינו למצוא דרכים להעניק לחולים יותר שליטה
בדרכים צנועות אך חשובות.
איך עליהם לבקש עזרה רפואית,
מתי עליהם לבקש עזרה רפואית,
איך להשתמש בתרופות באופן שמתאים להם.
בפרקטיקה שלי
נעשיתי הרבה יותר יצירתי וגמיש
באופן שבו אני עוזר לחולי להשתמש בתרופות באופן בטוח,
להתמודד עם תסמיניהם--
בדגש על בטיחות.
רבות מהתרופות שאני רושם הן אופיאטים או בנזודיאפינים
שעלולים להיות מסוכנים בשימוש-יתר.
אבל העניין הוא זה:
הם עלולים להיות מסוכנים בשימוש-יתר,
אבל גם להיות לא-יעילים אם משתמשים בהם בדרך
שאינה תואמת את רצון החולה וצרכיו.
אז הגמישות הזו, אם מקפידים על הבטיחות,
עשויה להיות בעלת ערך עצום לחולים ולמשפחותיהם.
זה מספר 1.
מס' 2: השכלה.
יש הזדמנויות עצומות
ללמוד כמה מהסודות של אותם מרכזי חלוקת מריחואנה רפואית,
מבחינת העשרת הידע,
מבלי בהכרח להזדקק לשיחה עם רופא,
או בכלל לזמנו של הרופא,
אלה הזדמנויות ללמוד על כמה מהתרופות בהן אנו משתמשים
ומדוע אנו משתמשים בהן,
פרוגנוזות, מסלולי התקדמות של מחלות
והחשוב מכל,
הזדמנויות עבור החולים ללמוד איש מזולתו.
איך נוכל להעתיק את מה שקורה
בחדרי ההמתנה של אותן מרפאות ונקודות חלוקה?
איך חולים לומדים זה מזה, איך אנשים משתפים מידע
ואחרון אחרון חביב,
לתת לחולה עדיפות עליונה, כמו במרפאות ובמרכזי חלוקת המריחואנה הרפואית,
לתת לחולים לגיטימציה לרצות את מה שהם רוצים
את מה שהם צריכים -
זו הסיבה לקיומנו, כספקי שירותים בריאותיים.
לשאול את החולים על תקוותיהם, פחדיהם, מטרותיהם והעדפותיהם.
כנותן טיפול פליאטיבי,
אני שואל את כל חולי למה הם מקווים וממה הם פוחדים.
אבל העניין הוא זה:
המטופלים לא צריכים לחכות עד שיהיו חולים כרוניים באופן חמור,
לעתים קרובות, בסוף חייהם,
הם לא צריכים לחכות עד שיפגשו רופא כמוני
ורק אז מישהו ישאל אותם,
"למה אתה מקווה?"
"ממה את פוחדת?"
זה צריך להיות מוטמע בעצם מתן שירותי הבריאות.
אנו יכולים לעשות זאת--
באמת.
מרכזי חלוקה ומרפאות מריחואנה רפואית בכל הארץ
מוצאים דרכים לעשות זאת.
והם מצאו כיצד לעשות זאת
בעוד מערכות בריאות גדולות ומקובלות יותר מפגרות שנים מאחור.
אבל אנו יכולים ללמוד מהם.
עלינו ללמוד מהם.
עלינו רק לבלוע את גאוותנו--
להניח לרגע למחשבה
שבגלל שיש המון אותיות אחרי השם שלנו,
בגלל שאנו מומחים,
בגלל שאנו פקידים בכירים במערכת רפואית גדולה,
אנו יודעים כל מה שיש לדעת כדי לספק את צרכי החולים.
עלינו לבלוע את גאוותנו.
עלינו לצאת ולבקר בכמה מרכזי חלוקת מריחואנה רפואית.
להבין מה הם עושים שם.
עלינו להבין מדוע חולים כה רבים, כמו רובין,
נוטשים את המרפאות הרגילות שלנו
ומעדיפים לפנות לאותם מרכזי חלוקת מריחואנה רפואית.
עלינו להבין מהן השיטות שלהם,
מהם הכלים שלהם,
וללמוד מהם.
אם נעשה כן,
ולדעתי, אנו יכולים ובהחלט מוכרחים,
נוכל להבטיח שכל חולינו ייהנו מחוויה טובה בהרבה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)