Se vorbește despre religie tot timpul.
(Râsete)
Marele Cristopher Hitchens, acum răposat,
a scris cartea „Dumnezeu nu este mare”,
cu subtitlul „Cum otrăvește religia totul”.
(Râsete)
Însă luna trecută, în revista „Time”,
rabinul David Wolpe, căruia înțeleg că i se spune „Rabinul Americii”,
a spus, pentru a contrabalansa caracterizarea negativă,
că nicio formă importantă de schimbare socială
nu poate fi realizată decât prin religia organizată.
Remarcile despre părțile negative
și pozitive sunt foarte vechi.
Am una în buzunar,
din secolul I î. H., aparținându-i lui Lucrețiu,
autorul poemului „Despre natura lucrurilor”,
care a spus: „Tantum religio potuit suadere malorum”.
Ar fi trebuit s-o știu pe de rost.
Înseamnă „Iată spre câte fapte rele
îi împinge religia pe oameni !”.
Vorbea
despre decizia lui Agamemnon de a-și așeza fiica, Ifigenia,
pe altarul de sacrificiu,
pentru a menține perspectivele oastei sale.
Au existat lungi dezbateri
de-a lungul secolelor, în acest caz
de-a lungul mileniilor, despre religie.
S-a vorbit mult despre ea
și s-au spus lucruri
bune, rele și indiferente.
Azi vreau să vă conving
de o simplă afirmație,
și anume că aceste dezbateri
sunt, într-un anumit sens, absurde
fiindcă nu există asemenea lucru ca religia,
despre care să se facă astfel de afirmații.
Nu există un lucru numit religie,
așa că ea nu poate fi bună sau rea,
nici măcar indiferentă.
Dacă vă gândiți la afirmațiile
despre nonexistența lucrurilor,
o metodă evidentă de a încerca să stabilești
nonexistența unui lucru presupus
ar fi să oferi o definiție a acelui lucru
și apoi să vezi dacă ceva o satisface.
Voi merge în această direcție,
pentru început.
Dacă vă uitați în dicționare
și stați să vă gândiți,
o definiție firească a religiei
e că presupune credința în zei sau ființe supranaturale.
Cum spuneam, definiția e în multe dicționare,
dar o veți găsi
și în lucrările lui Sir Edward Tylor,
primul profesor de antropologie de la Oxford,
unul dintre primii antropologi moderni.
În cartea sa despre cultura primitivă,
spune că esența religiei e ceea ce numește „animism”:
credința în factorul supranatural,
credința în spirite.
Prima problemă a acestei definiții
se găsește într-un roman recent de Paul Beatty, numit „Tuff”.
Un ins vorbește cu un rabin
care spune că nu crede în Dumnezeu.
Insul exclamă: „Ești rabin, cum de nu crezi în Dumnezeu ?”
Răspunsul: „Tocmai de asta e grozav să fii evreu.”
„Nu trebuie să crezi într-un Dumnezeu în sine,
ci doar că ești evreu”.
Deci, dacă individul e rabin, și încă unul evreu,
și dacă trebuie să crezi în Dumnezeu pentru a fi religios,
atunci ajungem la concluzia contraintuitivă
că, întrucât e posibil să fii un rabin evreu
fără să crezi în Dumnezeu,
iudaismul nu e o religie.
Pare o idee destul de contraintuitivă.
Iată încă un argument împotriva acestei concepții.
Un prieten de-al meu, indian,
s-a dus la bunicul lui când era foarte mic,
și i-a spus:
„Vreau să vorbim despre religie”.
Bunicul i-a răspuns: „Ești prea mic.”
„Întoarce-te ca adolescent”.
S-a întors ca adolescent
și i-a spus bunicului:
„E, poate, cam târziu acum,
fiindcă am descoperit că nu cred în zei”.
Bunicul, un om înțelept, a spus:
„Deci aparții ramurii ateiste
a tradiției hinduse”. (Râsete)
În sfârșit, există un ins
care, după cum se știe, nu crede în Dumnezeu.
Numele lui e Dalai Lama.
Spune adesea în glumă că e unul dintre ateii de marcă ai lumii.
E însă adevărat, fiindcă religia lui Dalai Lama
nu presupune credința în Dumnezeu.
Ați putea crede că asta arată
că v-am oferit o definiție greșită
și că ar trebui să găsesc alta,
pe care s-o verific pe aceste cazuri,
să încerc să găsesc ceva ce definește
iudaismul ateist, hinduismul ateist
și budismul ateist ca forme de religiozitate.
Cred însă
că nu e o idee bună,
nu cred că așa funcționează
conceptul nostru de religie.
Cred că el funcționează astfel:
avem, de fapt, o listă
cu religiile paradigmatice
și ramurile lor,
iar dacă apare ceva nou
care pretinde că e o religie,
ne întrebăm: „Seamănă cu una dintre acestea ?”
Corect ?
Nu gândim așa numai despre religie
și asta e, ca să zic așa...
Din punctul nostru de vedere,
tot ce-i pe listă ar trebui să fie o religie,
de aceea nu cred că o descriere a religiei
care exclude budismul și iudaismul
poate fi o premisă bună,
fiindcă ele sunt pe lista noastră.
Dar de ce avem o asemenea listă ?
Ce se întâmplă ?
Cum s-a ajuns să avem această listă ?
Cred că răspunsul e destul de simplu
și, de aceea, neînflorit și discutabil.
Sigur că mulți îl vor dezaproba,
dar iată versiunea mea
și, adevărată sau nu,
cred că oferă o idee clară despre felul
în care ar fi putut să apară această listă
și deci vă ajută să vă gândiți
ce rost ar putea avea ea.
Cred că răspunsul e următorul: călătorii europeni,
începând cam din vremea lui Columb,
s-au pornit să cutreiere lumea.
Proveneau dintr-o cultură creștină
și, când ajungeau într-un loc nou,
observau că unii oameni n-au religia creștină
și își puneau următoarea întrebare:
„Ce au ei în locul creștinismului ?”
Așa a fost alcătuită lista.
Conține religiile pe care le aveau alți oameni
în locul creștinismului.
O astfel de abordare prezintă o dificultate,
și anume creștinismul,
chiar dacă e pe listă, e o tradiție extrem de specifică.
Are tot felul de aspecte
distincte,
care sunt rezultatul particularităților
istoriei creștine.
Un aspect esențial,
miezul majorității interpretărilor creștinismului,
care e rezultatul istoriei sale specifice,
e faptul că se bazează pe crez.
E o religie în care pe oameni îi preocupă
dacă crezi în ce trebuie.
Istoria creștinismului, istoria sa internă,
e despre oameni care s-au omorât între ei
fiindcă nu credeau în ce trebuie.
E implicată
și în conflicte cu alte religii,
începând, evident, în Evul Mediu,
o luptă cu Islamul,
în care, din nou, necredința,
faptul că nu credeau în ce trebuie,
părea atât de insultător lumii creștine.
Asta e istoria specifică și distinctă
a creștinismului
și nu tot ce a fost adăugat vreodată pe listă
seamănă cu el.
Iată încă o problemă, cred.
S-a întâmplat un anume lucru.
A fost menționat mai devreme...
S-a întâmplat un lucru foarte specific
în istoria tipului de creștinism
pe care-l vedem în jurul nostru,
mai ales în Statele Unite de azi.
S-a întâmplat la sfârșitul secolului XIX.
Acest lucru specific
de la sfârșitul secolului XIX
a fost un fel de înțelegere stabilită
între știință,
noul mod de organizare a autorității intelectuale,
și religie.
Dacă te gândești la secolul XVIII, să zicem,
la viața intelectuală
dinainte de sfârșitul secolului XIX,
tot ce făceai, tot ce gândeai,
fie că era vorba de lumea fizică,
cea umană,
lumea naturală, exceptând-o pe cea umană
sau moralitate, tot ce făceai
se sprijinea pe cadrul
unui set de supoziții religioase,
creștine.
Nu puteai descrie
lumea naturală
fără să spui ceva despre relația dintre ea,
de exemplu, și povestea creației
din tradiția avraamică,
povestea creației din prima carte a Torei.
Totul era formulat în acest fel.
Însă lucrurile se schimbă la sfârșitul secolului XIX
și, pentru prima oară, e posibil ca oamenii
să-și dezvolte o carieră intelectuală serioasă
ca specialiști în istoria naturii, precum Darwin.
Pe Darwin îl neliniștea relația
dintre afirmațiile sale și adevărurile religiei,
dar putea merge mai departe,
putea scrie cărți despre tema aleasă
fără a trebui să precizeze relația
cu afirmațiile religioase.
Asemănător, geologii puteau vorbi tot mai mult despre asta.
La începutul secolului XIX, dacă erai geolog
și făceai o afirmație despre vârsta Pământului,
trebuia să explici dacă corespunde
și în ce fel corespunde sau nu
cu vârsta Pământului
sugerată de povestea din Geneză.
La sfârșitul secolului al XIX-lea
puteai scrie un manual de geologie
în care să aduci argumente despre vârsta Pământului.
E o mare schimbare, iar acea diviziune,
diviziunea intelectuală a muncii, apare, așa cum am spus...
...și se consolidează, astfel încât,
la sfârșitul secolului XIX, în Europa,
există o reală diviziune intelectuală a muncii
și poți avea tot felul de îndeletniciri serioase,
incluzând, tot mai mult, chiar și filosofia,
fără a fi constrâns de gândul:
„Ce am de spus trebuie să corespundă”
„cu adevărurile tradiționale impuse
de tradiția religioasă”.
Închipuiți-vă că cineva provenind
din această lume de la sfârșitul secolului XIX
vine în țara în care am crescut, Ghana,
în comunitatea în care am crescut, ashanti,
vine în acest univers
la începutul secolului XX,
cu întrebarea de pe listă în minte:
„Ce au ei în locul creștinismului ?”
Iată un aspect pe care l-ar fi observat...
Apropo, chiar a existat o persoană care a făcut asta.
Se numea Căpitanul Rattray,
a fost trimis ca antropolog al guvernului britanic
și a scris o carte despre religia ashanti.
Acesta e un disc al sufletului.
Sunt multe la British Museum.
V-aș putea spune o poveste interesantă și diferită
despre cum se face că multe obiecte
din comunitatea mea au ajuns la British Museum,
dar n-avem timp de asta.
Deci acesta e un disc al sufletului.
Ce e un disc al sufletului ?
Era purtat în jurul gâtului
de cei ce spălau sufletul regelui ashanti.
Care era sarcina lor ? Să spele sufletul regelui.
Ar dura multă vreme
să explic cum putea fi sufletul genul de obiect
care poate fi spălat,
dar Rattray știa că e vorba de religie
fiindcă era vorba de suflete.
Similar,
existau multe alte obiecte și practici.
De exemplu, de fiecare dată când cineva bea ceva,
turna puțin pe pământ,
în ceea ce se numește „libație”,
oferind puțin strămoșilor.
Tata făcea așa. Când deschidea o sticlă de whisky,
ceea ce se întâmpla des,
scotea capacul, turna puțin pe pământ
și vorbea cu...
Spunea: „pentru Akroma-Ampim”, întemeietorul neamului nostru,
sau „pentru Yao Antony”, străunchiul meu.
Vorbea cu ei,
le oferea puțină băutură.
În sfârșit, existau uriașe ceremonii publice.
Iată un desen din secolul al XIX-lea,
realizat de un alt ofițer militar britanic,
înfățișând un astfel de ceremonial,
la care participa regele.
Sarcina regelui,
una dintre principalele lui îndatoriri,
în afară de a organiza războaie și altele asemenea,
era să aibă grijă de mormintele strămoșilor.
Când murea un rege,
scaunul pe care stătuse era înnegrit
și așezat în templul regal al strămoșilor.
O dată la 40 de zile,
regele ashanti trebuia să țină o ceremonie
pentru strămoși.
E una dintre principalele sale îndatoriri
și oamenii cred că, dacă n-o face,
totul se va nărui.
Așadar, e o personalitate religioasă,
așa cum ar fi spus Rattray,
precum și una politică.
Toate acestea erau socotite religie de către Rattray,
dar ce vreau să spun e că,
cercetând viața acestor oameni,
afli că, de fiecare dată când fac ceva,
se gândesc la strămoși.
În fiecare dimineață, la micul dejun,
te poți duce în fața casei
să aduci ofrande copacului-zeu, „nyame dua”,
din exteriorul casei,
și, din nou, vorbești cu zeii,
superiori și inferiori,
cu strămoșii ș.a.m.d.
E o lume
în care separația dintre religie și știință
nu s-a produs.
Religia n-a fost separată
de niciun alt domeniu al vieții
și, mai ales,
crucial în înțelegerea aceastei lumi
este că funcția pe care o îndeplinește știința la noi
e îndeplinită de ceea ce Rattray va numi „religie”.
Dacă vor o explicație pentru ceva,
de ce e recolta sub așteptări,
de ce plouă
sau nu, dacă au nevoie de ploaie,
dacă vor să știe
de ce le-a murit bunicul,
vor invoca aceleași entități
vor recurge la același limbaj,
vor vorbi cu aceiași zei despre asta.
Cu alte cuvinte, marea separare
dintre religie și știință nu s-a produs.
Asta ar fi doar o curiozitate istorică,
doar că, în multe părți ale lumii,
faptul e încă valabil.
Am avut privilegiul de a merge la o nuntă
deunăzi, în nordul Namibiei,
la 30 km sud de granița cu Angola,
într-un sat de 200 de oameni.
Erau oameni moderni.
Ne însoțea Oona Chaplin,
de care poate unii ați auzit,
și unul dintre oamenii din sat a venit la ea
și i-a spus: „Te-am văzut în Game of Thrones”.
Așadar, nu erau oameni izolați de lumea noastră,
însă, pentru ei,
zeii și spiritele sunt încă foarte prezente
și, când mergeam cu autobuzul
către diversele părți ale ceremoniei,
nu se rugau doar la modul general,
ci pentru siguranța călătoriei,
și chiar credeau.
Când îmi spuneau că mama,
bunica mirelui,
e cu noi, nu vorbeau la figurat.
Voiau să spună că, chiar dacă e moartă,
e încă în preajmă.
Așadar, în multe părți ale lumii,
separația dintre știință și religie
nu s-a produs,
și, așa cum am spus, nu sunt...
Tipul ăsta a lucrat la Banca Chase Manhattan și la Banca Mondială.
Sunt cetățeni ai lumii, ca dvs.,
dar provin dintr-un loc unde religia
are un rol foarte diferit.
Vreau ca data viitoare când cineva
face generalizări ample despre religie
să vă gândiți că poate nu există asemenea lucru
ca o religie, ca religia
și deci ceea ce spune
nu poate fi adevărat.
(Aplauze)