Az emberek mindig is beszéltek a vallásról.
(Nevetés)
A késői, nagy Christopher Hitchens
írt egy könyvet "God is Not Great" címen,
amelynek az alcíme az volt, hogy "A vallás mindent megmérgez".
(Nevetés)
De a múlt hónapban, a Time magazinban
David Wolpe rabbi, akit Amerika rabbijának is neveznek,
azt mondta, -- hogy egyensúlyba helyezzük ezt a negatív jellemzést --
nem lehet jelentékeny társadalmi változást elérni,
csakis a szervezett vallás révén.
Az ilyesféle negatív
és pozitív megjegyzések nagyon régiek.
Van itt egy a zsebemben, Lucretiustól,
az időszámításunk előtti első századból,
"A természetről" című könyv szerzőjétől, aki azt állítja, hogy
"Tantum religio potuit suadere malorum"
-- ezt már fejből kellene tudnom --,
ami azt jelenti, hogy mennyire képes a vallás
az embereket gonosz tettekre ösztönözni,
és beszélt arról,
hogy Agamemnón a lányát, Iphigeniát,
feláldozta egy oltáron azért,
hogy megőrizze a hadserege jó kilátásait.
Szóval, voltak ezek a hosszú viták a vallásról,
amelyek századokon át, ebben az esetben
igazából egy évezreden át, tartottak.
Az emberek sokat beszéltek erről,
mondtak jót, rosszat,
és közömbös dolgokat is róla.
Amiről ma meg akarom győzni önöket,
az egy nagyon egyszerű állítás,
vagyis hogy ezek a viták
egy bizonyos értelemben abszurdak,
mert nincs olyan, hogy vallás,
amelyről ezeket állíthatnánk.
Nincs olyan dolog, amit vallásnak neveznek,
és így sem jó, sem rossz,
de még csak közömbös sem lehet.
Ha elgondolkodnak a dolgok
nem létezéséről szóló állításokról,
az egyik egyértelmű módszer arra, hogy megállapítsuk
egy állítólagos dolog nem létét
az lenne, hogy javaslunk egy meghatározást,
majd megvizsgáljuk, hogy bármi kielégíti-e azt.
Ezt a kis utat választom
kezdésnek.
Ha belenéznek a szótárakba,
és ha belegondolnak,
a vallás egyik legtermészetesebb definíciója az,
hogy istenekben vagy szellemi lényekben való hitet foglal magába.
Ahogy mondtam, ez van legtöbb szótárban,
de megtalálhatják
Sir Edward Tylor munkájában is,
aki az antropológia első professzora volt Oxfordban,
egyike az első modern antropológusoknak.
A primitív kultúráról szóló könyvében
azt írja, hogy a vallás lényege, amit ő animizmusnak nevezett,
az a hit a spirituális erők létezésében,
a lelkekben való hit.
Az első probléma ezzel a definícióval
Paul Beatty legújabb, "Tuff" című regényében merül fel.
Egy pasi beszélget egy rabbival.
A rabbi azt mondja, hogy ő nem hisz Istenben.
A pasi azt kérdi: "Te rabbi vagy, hogyhogy nem hiszel Istenben?"
A válasz pedig: "Ezért olyan nagyszerű zsidónak lenni.
Lényegében nem kell higgy Istenben,
csak a zsidó létben." (Nevetés)
Tehát ha ez a pasi egy rabbi, és egy zsidó rabbi,
és ha hinned kell Istenben ahhoz, hogy vallásos légy,
akkor egy elég ellentmondásos következtetésre jutunk,
hiszen ha lehetsz zsidó rabbi
anélkül, hogy hinnél Istenben,
akkor a judaizmus nem vallás.
Ez egy eléggé meglepő gondolatnak tűnik.
Van egy másik ellenérv is.
Egy barátom, egy indiai barátom,
elment a nagyapjához, még fiatal gyermekként,
és így szólt hozzá:
"Beszélni akarok veled a vallásról".
Nagyapja azt válaszolta: "Túl fiatal vagy.
Gyere vissza, tinédzser korodban."
A fiú visszament tinédzser korában,
és így szólt a nagyapjához,
"Lehet, hogy most már túl késő,
mert már rájöttem, hogy nem hiszek az istenekben."
A nagyapja pedig, aki bölcs ember volt, azt mondta:
"Ó, tehát te a hindu hagyomány
ateista csoportjához tartozol." (Nevetés)
És végül, itt egy ember,
aki híresen nem hisz Istenben.
Ő pedig a dalai láma.
Gyakran viccelődik azzal, hogy ő a világ vezető ateistája.
De ez igaz, mert a dalai láma vallása
nem szól az Istenben való hitről.
Most azt gondolhatják, hogy ez csak azt mutatja,
hogy rossz definíciót adtam meg,
és hogy másik definíciót kéne adnom,
amit ezeken a példákon tesztelhetnék,
hogy találjak valamit, ami úgy ragadja meg
az ateista judaizmust, az ateista hinduizmust,
és az ateista buddhizmust, mint vallási formákat,
de úgy hiszem ez rossz ötlet,
és az ok amiért azt gondolom az az, hogy
szerintem elképzelésünk a vallásról
nem így működik.
Elképzelésünk a vallásról úgy működik,
hogy tulajdonképpen van egy listánk
a vallási paradigmákról,
és az alcsoportjairól, ugye,
és ha valami új jelenik meg,
ami vallásnak tűnik,
azt kérdezzük: "Ez nem olyan, mint egy ezek közül?"
Így van?
És úgy vélem, nem csak ahogyan gondolkodunk a vallásról,
és ez, ahogy lenne,
tehát a mi szemszögünkből, minden ezen
a listán igenis legyen vallás, ezért nem hiszem,
hogy egy olyan meghatározás, ami
kizárja a buddhizmust és a judaizmust,
esélyes lenne egy jó kezdésre,
mert hiszen azok a mi listánkon rajta vannak.
De miért van nekünk ilyen listánk?
Mi történik? Hogy történt az, hogy
összeállt egy ilyen listánk?
Azt hiszem, a válasz elég egyszerű,
és ezért nyers és vitatott. Biztos vagyok benne, hogy
sokan nem értenek ezzel egyet,
de van egy történetem,
és igaz vagy nem, ez egy történet, amiről úgy hiszem,
egy jó magyarázat lehet arra, hogy
hogyan jöhetett létre ez a lista,
és segít, hogy rájöjjünk,
milyen haszna lehet a listának.
Azt hiszem a válasz az, hogy az európai utazók
majdnem Kolumbusz idejétől kezdve,
elkezdték körbejárni a világot.
Keresztény kultúrából származtak,
és amikor egy új helyre érkeztek,
észrevették, hogy néhány ember nem keresztény,
ezért ezt kérdezték maguktól:
milyen más vallásuk lehet a kereszténység helyett?
És lényegében ekkor született meg a lista.
Azokat a dolgokat tartalmazza, amik a többi,
nem keresztény emberek voltak.
Nehéz így feldolgozni ezt,
lévén, hogy a kereszténység egy nagyon,
még azon a listán belül is, egy nagyon sajátos hagyomány.
Mindenféle dolog van benne
nagyon, nagyon sajátosak,
amelyek a keresztény történelem
specifikusságának eredményei.
És egy dolog, ami a lényegét jelenti,
ami a legtöbb kereszténységgel kapcsolatos elmélet központja,
ami sajátos történelmének az eredménye,
az, hogy egy nagyon szigorú vallás.
Egy olyan vallás, amelyben az embereket nagyon foglalkoztatja
az, hogy a jó dolgokban hisznek-e.
A kereszténység történelme, a belső történelme,
főként az egymást öldöklő emberek történelme,
mert rossz dologban hittek,
és ugyancsak szól a
más vallásokkal való küzdelemről is,
egyértelműen a középkortól kezdődően,
az iszlámmal való küzdelem,
amiben, ugyancsak hitetlenségről van szó,
a tény, hogy nem jó dolgokban hittek
sértőnek tűnt a keresztény világ számára.
Ez egy nagyon specifikus és sajátos történelem,
ami a kereszténységet illeti,
és nincs meg mindenhol minden olyan dolog,
ami valaha is fel volt téve egy ilyen listára.
Van egy másik fajta probléma, azt hiszem.
Egy nagyon egyedi dolog történt.
Igazából korábbra volt meghirdetve,
de egy nagyon egyedi dolog történt,
annak a kereszténységnek a történelmében,
amit magunk körül látunk
leginkább a mai Egyesült Államokban,
és ez a késői 19. században történt.
És ez a sajátos dolog, ami
a késői 19. században történt
egy, a tudomány és vallás közötti
megállapodás volt, ami felbomlott.
Az intellektuális hatalom szervezésének
új módja és a vallás között létezett ez.
Ha a 18. század elejére gondolnak,
és ha az intellektuális életre,
a késői 19. század előtt,
bármit tettek, bármin gondolkodtak,
lehetett az a fizikai világ,
az emberi világ,
az emberi világtól távoli természetes világ,
vagy az erkölcs, bármit tettek,
egy olyan háttér alapján ítéltek,
amely tele volt vallásos követelményekkel,
keresztény feltételezésekkel.
Nem lehetett úgy beszámolni
a természetes világról,
hogy ne mondjunk valamit, például,
a teremtéstörténettel való kapcsolatáról
Ábrahám hagyományában,
a teremtéstörténettel az első Tórából.
Minden ilyen keretbe volt helyezve.
De ez megváltozik a késői 19. században,
és először válik lehetségessé az emberek számára,
hogy komoly intellektuális karriert járjanak be
mint természettörténészek, mint Darwin.
Darwin aggódott amiatt a kapcsolat miatt,
ami az ő elméletei és a a vallás igazságai között volt,
de képes volt dolgozni, könyveket írni
erről a témáról anélkül,
hogy meg kellett volna határoznia a vallásos állításokkal
való kapcsolatokat, és ugyanígy
a geológusok is egyre több mindenről tudtak beszélni.
A korai 19. században, aki geológus volt,
és kijelentett valamit a Föld korával kapcsolatban,
igazságát bizonyítania is kellett,
vagy hogy miért helytálló vagy sem,
ha a Föld koráról beszélt,
a Teremtés történetébe helyezve.
A 19. század végére,
írhatott egy geológia tankönyvet,
amelyben érvekkel bizonyította a Föld korát.
Tehát nagy változás történt, ez a szétválás,
ez a szellemi munkamegosztás megtörténik, ahogy mondom,
és valahogy megszilárdul, szóval
a 19. század végére, Európában
egy valódi, szellemi munkamegosztás él,
és bármilyen fajta komoly dolog végezhető,
beleértve egyre inkább a filozófiát is
anélkül, hogy kényszerítve lenne bárki arra, hogy:
"Amit mondanom kell, annak összhangban kell lennie
azokkal a mély igazságokkal, amelyeket kaptam
vallásos hagyományainktól."
Nos, képzeljenek el valakit, aki abból a világból való,
abból a késői 19. századi világból,
és Ghánába jönne, az országba, amelyben én születtem,
abba a társadalomba, amelyben felnőttem, Asantéba,
ha ebbe a világba jönne,
a 20. századforduló idején
a lista alapjául szolgáló kérdéssel:
mijük van a kereszténység helyett?
Egy dolgot venne észre,
és amúgy, volt valaki, akivel igazából megtörtént ez.
Az ő neve Rattray kapitány volt,
mint a Brit kormány antropológusát küldték el,
és írt egy könyvet az Asante vallásról.
Ez egy lélekkorong.
Nagyon sok van belőle a British Múzeumban.
Mesélhetnék önöknek egy másik, érdekes történetet
arról, hogy hogy van az, hogy az a sok dolog
a népünkből a British Múzeumban kötött ki,
de nincs időnk erre.
Tehát ez a tárgy egy lélekkorong.
Mi az a lélekkorong?
Asante király lélektisztítói
a nyakuk körül hordták.
Mi volt a feladatuk? Az, hogy megtisztítsák a király lelkét.
Sok időbe telne
megmagyarázni, hogy lehet a lélek egy olyan fajta dolog
amit meg lehet tisztítani,
de Rattray tudta, hogy ez egy vallás,
mert lelkekről volt benne szó.
És hasonlóan,
sok más dolog volt még, sok más szokás.
Például, minden alkalommal, ha valaki ivott valamennyit,
egy kicsit kiöntöttek a földre belőle,
italáldozat néven, és így
adtak egy kicsit belőle az ősöknek.
Az apám is így tett. Minden alkalommal, amikor kinyitott egy üveg whiskyt,
amiről örvendek, hogy elmondhatom, elég gyakran megtett,
levette a kupakját és egy kicsit kiöntött a padlóra,
és beszélt is,
Akroma-Ampimhoz, a törzsünk alapítójához,
vagy Yao Antonyhoz, a dédnagybátyámhoz,
beszélt hozzájuk,
és felkínált ebből egy kicsikét.
És végül, voltak ott ezek a hatalmas, nyilvános szertartások.
Ez egy korai 19. századi rajz
egy másik brit katonai tiszt által
egy ilyen szertartásról,
ahol a király is szerepelt,
és a királynak az volt az egyik
legnagyobb szerepe,
egy háború megszervezésén és ilyen egyebeken kívül, hogy
gondoskodnia kellett az ősei sírköveiről,
és amikor a király meghalt, a zsámolyt,
amelyen ült, befeketítették,
és az ősi királyi templomba helyezték,
és 40 naponta Asante királya oda kellett menjen,
hogy lerója vallásos tiszteletét
az őseinek.
Ez nagyon nagy része az ő munkájának,
és az emberek úgy gondolták, hogyha ezt nem teszi meg
a dolgok felborulnak.
Tehát ő egy vallásos figura,
ahogy Rattray mondaná,
ugyanakkor politikai figura is.
Tehát mindez vallásosnak számított Rattraynek,
de szerintem ha belenéznek
ezeknek az embereknek az életébe,
rájönnek,hogy minden alkalommal, amikor csinálnak valamit,
tudatosan gondolnak az őseikre.
Minden reggel, az étkezésnél
kimehetnek a ház elejébe
és tehetnek egy felajánlást a fa istenségnek, Nyame Duának
a házukon kívül,
és beszélnek az istenekhez,
a magas vagy alacsony rangú
istenekhez és az ősökhöz, és így tovább.
Ez nem egy olyan világ,
amelyben a vallás és a tudomány elválasztódása
megtörtént.
A vallás az élet egyetlen más
területétől sincs elválasztva,
és különösképpen fontos,
hogy ebben a világban megértsük,
hogy ez egy olyan világ, ahol a munka,
amit a tudomány végez értünk
egy olyan dolognak az eredménye, amit Rattray vallásnak nevezne,
mert ha magyarázatot akarnak adni valamire,
ha meg akarják tudni, hogy miért volt rossz a termés,
vagy miért esik az eső,
vagy miért nem, amikor szükségük van esőre,
ha tudni akarják miért
halt meg a nagyapjuk,
ugyanazokhoz az entitásokhoz fognak fordulni,
ugyanahhoz a nyelvhez,
ugyanazokhoz az istenekhez fognak beszélni ezekről.
Ez a nagy elválasztódás, más szóval,
a vallás és tudomány között nem történt meg.
Ez csupán történelmi érdekesség lenne,
kivéve ha a világ nagy részén,
ez nem lenne még mindig igaz.
Lehetőségem volt részt venni egy esküvőn
a minap Észak-Namíbiában,
kb. 20 mérföldnyire délre az angolai határtól,
egy 200 fős faluban.
Ezek modern emberek voltak.
Velünk volt Oona Chaplin, akiről hallhattak
már néhányan önök közül,
és egy ember ebből a faluból odament hozzá,
mondván: "Láttam a Trónok Harcában."
Tehát ezek az emberek nem voltak elszigetelve a mi világunktól,
de mégis, számukra
az istenek és a lelkek még igencsak számítottak,
és amikor az ide-oda járó buszon voltunk
a szertartás különböző részein,
nemcsak a megszokott módon imádkoztak,
hanem a biztonságos utazásért is,
úgy is gondolták azt,
és amikor azt mondták nekem, hogy az anyám,
a vőlegény nagymamája,
együtt volt velünk, azt nem átvitt értelemben értették.
Úgy értették, hogy annak ellenére hogy halott,
még mindig ott van köztünk.
Tehát a világ nagy részében
a vallás és a tudomány közötti elválasztódás
nem történt meg a világ sok részén,
és szerintem, ezek nem...
Ez a pasi a Chase-nek és a Világbanknak dolgozott.
Ezek a világ polgárai, az önök társai,
de olyan helyről jöttek, ahol
a vallás teljesen más szerepet tölt be.
Azt szeretném, hogy ha legközelebb valaki
tág általánosításban akar beszélni a vallásról
gondoljanak arra, lehet, hogy nem létezik olyan,
hogy vallás, egy olyan dolog mint a vallás,
és ezért amit ők mondanának
valószínűleg nem is lehet igaz.
(Taps)