באמצע המאה ה- 16,
רופא מנתח צעיר ומוכשר בשם אנדריאס וסאליוס חשף גילוי מדהים:
הטקטסטים המפורסמים ביותר בעולם בנושא האנטומיה של האדם היו שגויים.
לא רק שהם לא כללו פרטים רבים לגבי גוף האדם,
הם גם תיארו איברים של קופים ושל יונקים אחרים.
בעוד שוסאליוס ידע שהוא צודק,
הצהרה על טעויות אלו פירושה היה קריאת תגר על גלנוס איש פרגמון --
הרופא הנודע ביותר בהיסטוריה של הרפואה.
אבל מי היתה הדמות הרמה הזו?
ומדוע רופאים שעבדו 1,300 שנים מאוחר יותר עדין העריצו אותו ופחדו ממנו כל כך?
גלנוס נולד בשנת 129,
ועזב את הבית בשנות העשרה כדי לתור במזרח התיכון אחר ידע רפואי.
הוא חזר הביתה כמנתח מוכשר עם תשוקה לאנטומיה
ונטיה לראוותנות.
הוא נרשם בשמחה לתחרויות אנטומיה ציבוריות
כשהוא נחוש להביך את עמיתיו הרופאים.
באחת ההדגמות,
הוא גרם לחזיר לאבד את קולו כשקשר את אחד העצבים שלו.
באחרת הוא הוציא את איבריו הפנימיים של קוף ואיתגר את עמיתיו להחזיר אותו לקדמותו.
כשהם לא הצליחו, הוא עשה זאת.
המעשים המוחצנים הללו זיכו אותו בתפקיד הרופא של הגלדיאטורים בעיר.
לבסוף הוא עזב את הזירה והפך לרופא פרטי
של ארבעה קיסרים רומיים.
בזמן שעמיתיו דנו על סימפטומים ועל מקורם,
גלנוס למד אנטומיה באובססיביות.
הוא היה משוכנע שלכל איבר יש תפקיד ספציפי.
מאחר והשלטון הרומי אסר כמעט לחלוטין על עבודה עם גופות אדם,
גלנוס ביצע במקום זאת אינספור ניתוחים בגופות של בעלי חיים.
אפילו עם אילוץ זה,
מחקריו המקיפים הניבו מספר מסקנות מדויקות להפליא.
אחת התרומות החשובות ביותר של גלנוס
היתה התובנה שהמוח, ולא הלב, הוא ששולט בגוף.
הוא אישש תיאוריה זו באמצעות פתיחת גולגולת של פרה חיה.
על ידי הפעלת לחץ על חלקים שונים במוח,
הוא הצליח לקשר איזורים שונים לתיפקודים ספציפיים.
ניסויים אחרים איפשרו לו להבחין בין עצבים של חישה לעצבים של תנועה,
לקבוע ששתן נוצר בכליות,
ולהסיק שנשימה נשלטת על ידי שרירים ועצבים.
אולם הניסויים הפראיים הללו הניבו גם טעויות תפיסתיות יוצאות דופן.
גלנוס מעולם לא הבין שדם זורם במחזוריות בכל הגוף.
במקום זאת, הוא האמין שהכבד מייצר כל הזמן אספקה בלתי מוגבלת של דם,
שמתדלדל לחלוטין בדרכו החד-כיוונית אל האיברים.
לגלנוס מייחסים גם את גיבוש התיאוריה המפורסמת של ארבע הליחות.
היא הוצגה על ידי היפוקרטס מאות שנים קודם לכן,
וההיפותזה השגויה הזו ייחסה את רוב הבעיות הרפואיות
לחוסר איזון בארבעה נוזלי גוף המכונים ליחות.
על מנת לתקן את חוסר האיזון בנוזלים אלו, רופאים יישמו טיפולים מסוכנים
כמו הקזת דם או טיהור.
נוכח ההבנה המצומצמת שלו בנושא מערכת הובלת הדם,
גלנוס היה תומך נלהב של טיפולים אלו,
למרות ההשלכות הקטלניות שלהם לעיתים.
למרבה הצער, האגו של גלנוס הוביל אותו להאמין
שכל הגילויים שלו היו בעלי חשיבות עליונה.
הוא חיבר מסות על כל דבר החל מאנטומיה דרך תזונה ועד לאופן הטיפול בחולה,
כשהוא מקטלג באדיקות את כתביו כדי להבטיח את שימורם.
במשך 13 המאות הבאות,
האוסף הפורה של גלנוס שלט מעל כל אסכולות הרפואה האחרות.
הטקסטים שלו הפכו לספרי הבסיס שלמדו דורות חדשים של רופאים,
שבתורם כתבו חיבורים חדשים שהיללו את רעיונותיו של גלנוס.
אפילו רופאים שניתחו גופות אדם
נאלצו לחזור במבוכה על הטעויות של גלנוס,
למרות שראו בבירור הוכחות סותרות.
בינתיים, העוסקים ברפואה הבודדים שהיו אמיצים דיים להעלות דעות מנוגדות
זכו להתעלמות או הפכו ללעג.
במשך 1,300 שנים, המורשת של גלנוס נותרה כמות שהיא --
עד שהרופא המנתח של הרנסנס וסאליוס יצא כנגדו בפומבי.
בתור מדען ומרצה מוערך,
הסמכות שלו השפיעה על רופאים צעירים רבים בתקופתו.
אבל גם אז, נדרשו מאה שנים נוספות
עד שהופיע תיאור מדויק של מחזור הדם,
ומאתיים שנים נוספות עד שתיאוריית ארבע הליחות נעלמה.
אפשר לקוות שהיום אנחנו יכולים לקצור את פירות הניסויים של גלנוס
מבלי לייחס אמינות זהה לרעיונות הפחות מדוייקים שלו.
אבל אולי חשובה לא פחות
היא התזכורת שמדע הוא תהליך בהתפתחות מתמדת,
שבו תמיד צריך להעדיף ראיות על פני אגו.