A tenger gyümölcsei három milliárd embernek
biztosítanak jelentős fehérje- és tápanyagforrást.
Friss tanulmányok alapján azonban a természetes halászterületek
33%-a túlhalászott, 60%-ot pedig maximálisan kihasználunk.
Valójában az általunk fogyasztott tengeri élőlényeket –
a közönséges halakat, rákféléket, a hínárt és az algát –
nem vadon fogják vagy szedik,
hanem akvakultúrákban, vízgazdaságokban tenyésztik, illetve termesztik.
A tengeri élőlények tenyésztése évi 5,8%-os bővülésével
az egyik leggyorsabban növekvő élelmiszeripari ág.
De az akvakultúra különböző módszerei előnyökkel és gondokkal is járnak.
Ezek közül néhány az ipari mezőgazdaságban tapasztalható komoly problémákkal azonos.
De hogyan akadályozhatjuk meg, hogy e hibákat a tengeren is elkövessük?
Milyen módszereket használunk jelenleg a vízgazdaságokban,
és hogy kellene működnie egy fenntartható óceáni farmnak?
Az egyik leggyakoribb akvakultúra-módszer hálókból álló nagy ketreceket alkalmaz,
ahol a halakat kb. 1000 m2-es lebegő ketrecekben a tengerben tenyésztik.
Ezt leginkább Chile partjainál és a norvég fjordokon alkalmazzák,
ahol a halakat, mint sok, iparilag tenyésztett állatot,
stresszes, túlzsúfolt ketrecekben tartják.
Jelentős mennyiségű hulladékot termelnek,
szennyezik a környezetüket,
és betegségeket terjesztenek a vadvízi fajokra.
Még rosszabb, hogy a betegségek elleni antibiotikumokat
a halak nem hasznosítják teljesen,
hanem visszaürítik a környezetükbe.
A hálós ketrecek gyakran elszakadnak,
így rengeteg hal kiszabadul, versenybe száll a táplálékért,
és fogsághoz szokott génjeivel gyengíti a helyi génállományt.
A kiszabadult halak invazív fajként akár a helyi ökoszisztémát is megzavarhatják.
Más módszerek,
pl. a délkelet-ázsiai garnélatenyésztéshez használt mesterséges tengerparti tavak
további környezeti gondokat okoznak.
A hálós ketrecekhez hasonlóan szennyezik a környezetet és betegséget terjesztenek.
Megépítésük gyakran olyan fontos ökoszisztémákat tesz tönkre,
mint a lápok és mocsarak,
melyek a part menti területeket védik a viharoktól,
élőhelyet biztosítanak, és több tonnányi üvegházhatású gázt nyelnek el.
Megoldás lehet ezekre a problémákra, ha a halakat a szárazföldön tenyésztik
teljesen zárt rendszerben.
A szennyezés kivédésére a vizet csövekben, tartályokban keringethetik és szűrhetik.
De még a teljesen zárt létesítményeknek is meg kell birkózniuk egy másik problémával:
mit egyenek a halak?
A kifogott tengeri élőlények 10%-át használják állatetetésre –
köztük a gazdaságokban nevelt húsevő halak etetésére is.
Kutatók rovar- és növényi protein alapú haltáp kifejlesztésén dolgoznak,
de jelenleg még számos szárazföldi halgazdaság súlyosbítja a túlhalászást.
Ezen akadályok miatt még távolinak tűnhet a fenntartható vízi gazdálkodás,
de a gazdák már keresik az új módszereket a felelősségteljes tengergazdálkodásra.
A legígéretesebb megoldást talán a tápláléklánc alsóbb szintjei adhatják.
Ahelyett, hogy a nagy húsevő halakat ketrecekbe zsúfolnánk,
hasznosíthatnánk természetes óceáni rendszereket,
hogy nagy mennyiségben tenyésszünk rákféléket és algát.
Ezeket az igénytelen növény- és állatfajokat nem szükséges etetni.
Ráadásul természetes módon javítják a vizek minőségét,
hiszen miközben a napfényből és a vízből felveszik a táplálékot, megszűrik azt.
Mivel a fotoszintézissel szén-dioxidot kötnek meg,
a farmok segítik a klímaváltozás elleni harcot,
csökkentik az óceánok elsavasodását,
és élőhelyet teremtenek más fajok gyarapodására.
Ha helyreállító jellegű óceángazdálkodásra állunk át,
munkalehetőséget teremthetünk a part menti közösségeknek,
és támogathatjuk az egészséges növény- és rákféle-alapú étrendeket,
melyek ökológiai lábnyoma rendkívül kicsi.
Öt hónap alatt
4000 m2-nyi óceán 25 tonna hínárt és 250 000 rákfélét
tud előállítani.
Megfelelő elosztóhálózattal
néhány kis farm, melyek összterülete akkora lenne, mint Washington állam,
az egész bolygót elláthatná élelemmel.
Az ilyen farmok már fel-felbukkannak a világon,
és a farmerek új generációja kiáll
egy fenntarthatóbb jövő mellett.
Megfelelően alkalmazva, a megújító jellegű óceángazdálkodás
fontos szerepet játszhat óceánjaink, éghajlatunk
és az emberiség védelmében.