Mul on nii hea meel siin olla.
Mul on rõõm teid kõiki näha.
Peamiseks põhjuseks, miks ma nii õnnelik olen,
on see, et ma ei peaks enam elus olema.
Ma oleks pidanud 2006. aasta 2. veebruaril surema.
See pidi jääma mu viimaseks päevaks selles kehas,
sel päeval ütlesid arstid mu mehele ja perele,
et mul on jäänud veel mõned tunnid elada.
Ma olin suremas N-astme lümfivähki,
see on lümfisõlmede vähk.
Ma olin juba neli aastat vähiga võidelnud,
see haigus oli neli aastat mu keha hävitanud,
haigus oli levinud kogu mu lümfisüsteemi.
Kõik algas muhuga mu kaelal
ja levis sealt üle kogu lümfisüsteemi.
Neljanda aasta lõpuks
olid mõned kasvajad sidruni suurused.
Need levisid kuklast
üle kogu kaela, rinna,
kaenla alla ja kuni kõhuni.
Mu kopsud olid juba enne koomasse langemist vedelikku täis
ja pikali heites
hakkasin ma omaenda kehavedeliku käes lämbuma.
Mu lihased olid täiesti kõhetunud,
ma kaalusin umbes 38,5 kg.
Ma nägin välja nagu nahaga kaetud luukere.
Mu nahal olid suured haavandid,
kust immitses mürke välja.
Ma ei suutnud toitu seedida.
Mul oli kogu aeg väike palavik,
ma ei suutnud kõndida, sest lihased olid kõhetunud,
ma ainult lamasin voodis või sõidutati mind ringi ratastoolis.
Ma olin pidevalt hapnikumaskis,
selleta ma hingata ei suutnud.
Ja 2006. aasta 2. veebruari hommikul
langesin ma koomasse.
Arstid arvasid, et need on mu viimased tunnid,
sest mu siseorganid olid üles öelnud.
Mu perele öeldi, et kui keegi tahab veel hüvasti jätta,
siis praegu on selleks õige aeg.
Teiste teadmata ma tajusin kõike,
mis mu ümber sündis,
kuigi tundus, et ma olen koomas
ja mu silmad olid suletud.
Ma olin teadlik oma rusutud mehest,
kes oli mu kõrval mu kätt hoidmas.
Ma tajusin kõike, mida arstid tegid,
nad ühendasid mind torudega,
nad eemaldasid kopsudest vedelikku, et ma saaksin kergemini hingata.
Ma olin kõigest toimuvast teadlik.
Nagu ma oleks 360 kraadi ulatuses enda ümber näinud.
Ma nägin kõike, mis mu keha ümber toimus.
Aga mitte ainult tuba, kus mu keha oli, vaid kaugemalegi.
Mul oli tunne, et ma olen oma kehast välja paisunud.
Ma olin oma kehast teadlik,
ma nägin seda haiglavoodis lamamas,
aga ma ei olnud enam selle keha küljes kinni.
Mul oli tunne, et ma võin korraga kõikjal olla.
Ma olin seal, kuhu ma tähelepanu pöörasin.
Ma tajusin oma venda Indias.
Mu keha oli Hong Kongis,
see juhtus minuga Hong Kongis.
Mu vend oli Indias,
ta kiirustas lennukile, et mind vaatama tulla.
Ta tahtis mind enne surma veel näha.
Ma teadsin seda.
Mul oli tunne, et ma olen koos temaga, ma nägin teda lennukis.
Ja siis ma tajusin oma surnud isa ja parimat sõpra.
Nad mõlemad on surnud.
Aga ma tundsin, et nad on minuga,
nagu oleks nad mind juhatanud ja minuga suhelnud.
Selles imelises paisunud seisundis
tundisn ma täielikku selgust, ma sain kõigest aru.
Ma teadsin, miks ma vähki põdesin,
ma taipasin, et ma olen palju suurem,
me kõik oleme palju suuremad ja võimsamad,
kui me seda oma kehades adume.
Ma tundsin ka, et olen kõigiga ühenduses,
kõigi arstide, õdedega,
mu abikaasa, ema, venna ja kõigi teistega.
Mul oli tunne, et me kõik jagame ühist teadvust.
Mulle tundus, et ma võin nende tundeid tunda,
ma tundsin nende muret,
ma tundsin, et arstid on võitlusest loobunud.
Kuigi ma mõistsin, mida nad tunnevad,
ei saanud minust draama osalist.
Me kõik jagame ühist teadvust,
me ei taju seda oma kehas olles.
Sinul ja minul ja meil kõigil on sama teadvus.
Nii ma tundsin.
Mul oli tunne, et mu isa püüab mulle öelda,
et minu aeg pole veel käes ja ma pean tagasi oma kehasse minema.
Algul ma ei tahtnud tagasi minna,
sest mul oli tunne, et ma võin ise otsustada,
kas jääda või tagasi minna.
Nii et algul olin ma tagasituleku vastu,
sest ma ei näinud ühtegi head põhjust,
miks minna tagasi haigesse ja surevasse kehasse.
Ma olin perele koormaks, ma kannatasin, polnud mingit põhjust tagasi minna.
Nii ma ei tahtnudki tagasi minna.
Aga järgmisel hetkel ma mõistsin selgelt,
et nüüd, teades, mida ma teadsin,
kuna ma taipasin, mis vähi põhjustas,
siis ma teadsin, et mu keha terveneks kiiresti,
kui ma tagsipöördumise kasuks otsustaksin.
Sel hetkel
otsustasin ma tagasi minna.
Ma kuulsin, kuidas mu isa ja mu parim sõber ütlesid:
"Mine tagasi ja ela kartmata,
nüüd sa tead, kes sa tegelikult oled."
Sel hetkel tulin ma koomast välja.
Mu perekond tundis kergendust.
Arstid ei suutnud seda seletada,
arstid olid kohal ja nad olid väga üllatunud,
aga ka väga, väga ettevaatlikud,
sest nad ei teadnud, mis saab, ma olin ikka veel väga nõrk.
Keegi ei teadnud,
kas ma jään teadvusele, saan terveks või suren.
Aga ma teadsin, et kõik saab korda ja ütlesin seda ka oma perele.
"Kõik läheb hästi, ma tean, et kõik saab korda. Veel pole minu aeg."
Viie päevaga kahanesid kasvajad 70% võrra.
Viis nädalat hiljem lasti mind haiglast koju.
Mul polnud enam vähki.
Aga siis
tuli mul edasi elada
ja nagu sa arvata võid
elan ma nüüd täiesti teistsugust elu.
See kogemus muutis mu maailmavaadet.
See kogemus muutis mu vaadet meie kehadele,
minu kehale, haigustele ja maailmatajumisele.
Peale seda kogemust oli mul väga raske
igapäeva elurütmi sisse minna.
Selle kirjeldamiseks oleks kõige parem
metafoore kasutada.
Mulle meeldib ette kujutada laohoonet.
Kujuta ette,
et me oleme kottpimedas laohoones.
Kujuta ette, et sa oled praegu
täiesti pimedas laohoones
ja sa ei näe pimedas mitte midagi.
Sa ei näe enda ette, midagi ei näe.
Kujuta ette, et hoiad käes väikest taskulampi,
väikest lambikest,
sa paned selle põlema
ja selle abil liigud pimedas.
Sa liigud pimedas
selle väikese lambi valguse abil.
Laohoones näed sa ainult neid asju,
mida lambi valguskiir valgustab.
Kujuta ette, kui valgus on suunatud sinna,
siis sa näed ainult seal olevaid asju,
kõik muu on pimedusse mattunud.
Keerad lambi sinna ja näed ainult seda ala.
Kõik peale valguskiire on pimeduse varju all.
Nüüd kujuta ette, et ühel päeval süttivad suured tulvarid
ja kogu laohoone saab valgust täis
ning sa taipad, et see on tohutu suur.
Suurem, kui sa ette kujutasid.
Selles on riiulite viisi
igasuguseid erinevaid asju.
Riiulitel on külg-külje kõrval kõiksuguseid asju,
mida sa suudad ette kujutada ja neidki, mida ei suuda.
Mõned asjad on ilusad, mõned mitte eriti,
mõned suured, mõned väikesed,
mõned on ennenägematut värvi,
värvides, mille olemasolust polnud sul aimugi.
Mõned asjad on imelikud ja naljakad,
nad on kõik külg-külje kõrval.
Mõnda neist oled sa varem oma taskulambi kiirtevihus näinud,
aga paljusid pole sa kunagi näinud,
sest su taskulamp ei valgustanud neid kunagi.
Kujuta ette, et tuled kustuvad taas
ja sulle on jäänud jälle ainult üks taskulamp.
Sa näed ainult seda, mida see taskulamp näitab,
seda, mis on valgusvihus.
Vähemalt sa tead nüüd,
et samal ajal on olemas nii palju asju,
mida sa ei näe.
Sa tead, et see, et sa ei näe
ega tunneta neid, ei tähenda,
et neid pole olemas.
Sa tead seda tänu oma kogemusele.
Mina kujutan seda nii ette.
Ma tunnen, et olemas on palju enam,
kui me usume ja tunnetame.
See jääb lihtsalt meie taskulambi valgusvihust välja.
Ma tahaksin teha ühe katse,
et sa seda paremini mõistaksid.
Vaata ruumis ringi
ja leia nii palju punaseid asju kui suudad.
Vaata ringi ja jäta need meelde.
Jäta meelde nii palju kui võimalik.
Ma tahan pärast teada, mis sulle meelde jäi.
OK. Pane silmad kinni.
Kui palju siniseid asju sulle meelde jäi?
(Naer)
Ma arvan, et pea mitte midagi.
Ava silmad ja vaata ringi.
Vaata kui palju siniseid asju siin on lisaks punastele,
aga sa ei pannud neid tähelegi.
Miks? Sest sa polnud nende olemasolust teadlik.
Mis see taskulambi kiirtevihk on?
See on su teadlik tähelepanu.
See kiir on su teadvus.
Su reaalsus ja kogemused olenevadki sellest,
millele sa oma teadliku tähelepanu koondad.
Miski võib otse su nina all olla,
aga sa ei märka seda ega taipa selle olemasolu
kui su taskulamp seda ei valgusta.
Mõtle,
me kulutame miljardeid dollareid, et tõsta inimeste teadlikkust vähi kohta.
Mõtle, kui palju on vähi teadvustamiseks kampaaniaid korraldatud.
Mõtle, milline maailm siis oleks, kui me panustaks nii palju raha
tervise teadvustamisele.
Kujuta ette, kui me panustaks rahusse,
mitte sõtta ja sõdimisse.
Meie maailm oleks hoopis teistsugune, kui me oma teadvust muudaks.
Et asja isiklikumaks teha,
tahan ma teile rääkida viiest suurest õppetunnist,
mille ma selle kogemusega omandasin.
Esiteks kõige tähtsam asi, mille ma selgeks sain.
Kõige tähtsam on oma teadvus armastusele suunata.
See on kõige tähtsam.
Armastus, kerge on öelda,
et me peame teisi inimesi armastama,
aga mina õppisin,
et üheks mu vähi põhjuseks oli seik,
et ma ei armastanud iseennast.
See on väga tähtis.
Kui me armastame ennast, siis me hindame ennast,
ennast hinnates näitame inimestele, kuidas meid kohelda tuleb.
Kui sa ennast armastad, siis pole sul vaja teisi kontrollida
ega türanniseerida ega lubada seda teistel inimestel teha.
Enese armastamine on sama tähtis kui teiste armastamine.
Mida enam sa end armastad,
seda rohkem suudad sa teisi armastada.
Teiseks suureks õppetunniks oli
elada kartmatult.
Enamust meist on hirmuga toidetud.
Meid õpetatakse kõike kartma.
Mina kartsin kõike, ma kartsin vähki,
kartsin valet toitu süüa,
kartsin teiste meelepaha.
Ma kartsin pea kõike. Ma kartsin läbi kukkuda.
Ja enamust meist kasvatatakse kõike pelgama.
Inimesed arvavad, et hirm on turvalisuse aluseks, aga see pole tõsi.
Armastus tekitab turvatunde.
Ennast ja teisi armastades
hoiad sa ennast
ja teisi ohtude eest.
Armastades on sul palju turvalisem olla kui kartes.
Kolmandaks sain ma aru,
kui tähtsad on huumor, naer ja rõõm.
See teadmine on meile sündides kaasa antud.
Me teame, et naermine on tähtis,
lapsed naeravadki alati.
Me sünnime armastavate ja julgetena,
aga see juuritakse meist kasvatusega välja.
Naer, huumor ja oma rõõmude leidmine elus on väga tähtis.
Need on palju tähtsamad kui teised vaimsed tegevused.
Meie maailm oleks hoopis teistsugune kui me rohkem naeraks
ja ka meie poliitikud õpiksid naerma.
(Naer)
Kui inimesed rohkem naeraksid,
siis oleks meil vähem haigeid, vähem haiglaid ja vähem vanglaid.
Neljandaks õppisin ma, et elu on kingitus.
Tõepoolest nii see on.
Enamus meist elab nii nagu oleks elu kohustus,
aga see ei peaks nii olema.
Kahjuks me hindame asja alles siis,
kui oleme midagi hinnalist kaotanud.
Selleks, et oma elu hinnata, tuli mul elu kaotada.
Ma ei taha, et teised sama vea teeksid,
sellepärast ma olengi täna siin sellest rääkimas.
Ma ei taha, et inimesed oma elu hindaksid siis,
kui on juba liiga hilja.
Sinu elu on kingitus.
Isegi väljakutsed elus on kingitus.
Vähk oli suurim väljakutse,
mis mul olla sai,
aga nüüd ma mõistan,
et see oli suurim kingitus, mis olla sai.
Inimesed, ja isegi mina, mõtlesid,
et vähk tapab mu,
aga tegelikult tapsin ma end ise juba enne vähki.
Vähk päästis mu elu.
Kõik väljakutsed on kingitus.
Lõpuks sa mõistad, et kõik su eluraskused on kingitused.
Kui su elus on suured raskused ja sa ei näe neid kingina,
siis pole sa veel lõppu jõudnud.
Viies ja viimane asi, mis mulle selgeks sai on:
kõige tähtsam on alati olla sina ise.
Ole nii tõene kui suudad,
sära nii heledalt kui suudad,
hinda oma erakordsust.
Tea, kes sa oled, õpi end tundma,
armasta end tingimusteta ja lihtsalt ole sina ise.
Ma kutsun teid üles neid viite asja meeles pidades
oma elu kartmatult elama.
Suu tänu.
(Aplaus)