Úgy 75 évvel ezelőtt,
a nagyapám, akkor egy fiatalember,
besétált egy sátorba,
amit átalakítottak mozivá,
mint ezt itt,
és reménytelenül szerelmes lett
a nőbe, akit a vásznon látott:
aki nem más volt, mint Mae West,
a harmincas évek szívtiprója,
és sosem tudta elfelejteni őt.
Így amikor megszületett a lánya,
sok évvel később,
Mae Westnek akarta hívni,
de el tudnak képzelni egy indiai gyereket,
akinek Mae West a neve?
Az indiai család azt mondta, hogy semmiképp!
Így amikor az ikerbátyám, Kaesava megszületett,
elhatározta, hogy babrál
a Keshava név betűzésével.
Azt mondta, ha Mae West lehet M-A-E,
miért ne lehetne Keshava K-A-E?
Így megváltoztatta a Kaesava betűzését.
Kaesavának született egy Rehan nevű kisfia
pár héttel ezelőtt.
Elhatározta, hogy úgy betűzi, vagy félrebetűzi
a Reahant, így A-E-vel.
Tudják, a nagyapám sok-sok évvel
ezelőtt meghalt, amikor még kicsi voltam,
de a Mae West iránti szerelme
továbbél egy félrebetűzésben
a leszármazottai DNS-ében.
Számomra ez egy sikeres hagyaték. (Nevetés)
Ami engem illet,
nekem és a feleségemnek van egy saját
őrült hagyatéki projektünk.
Leülünk néhány évente,
és vitatkozunk, nem értünk egyet, veszekszünk,
és végül kitaláljuk a saját
200 éves tervünket.
A barátaink azt gondolják, hogy őrültek vagyunk.
A szüleink azt gondolják, hogy lököttek vagyunk.
Mert, tudják, mindketten
olyan családból származunk,
ami nagyon tiszteli a szerénységet és a bölcsességet,
de mi mindketten szeretünk
nagyvonalúan élni.
Én Raja Yogi tételében hiszek:
Legyél vagány,
mielőtt aszkéta leszel.
Itt éppen rock sztár vagyok,
még akkor is, ha csak otthon.
Értik?
Szóval, amikor Netra és én leültünk,
hogy megírjuk az első tervünket
10 évvel ezelőtt, azt mondtuk
azt akarjuk, hogy ennek a tervnek a fókusza
túlmutasson rajtunk,
Mit értünk azalatt, hogy túl rajtunk?
200 év, úgy számoltuk,
a végét jelenti a közvetlen kapcsolatunknak
a világgal.
Senkivel sem fogok találkozni
az életem során, aki tovább fog élni
200 évnél, ezért úgy gondoltuk,
ez a tökéletes pont az időben
elhelyezni a tervünket,
és hagytuk a fantáziánkat szabadon szárnyalni.
Soha nem hittem igazán
a hagyatékban. Mit hagyok
magam után? Művész vagyok.
Addig, amíg nem rajzoltam egy 9/11-es karikatúrát,
ez olyan sok gondot okozott nekem.
Annyira fel voltam zaklatva.
Egy karikatúra, aminek
a hét karikatúrájának kellett volna lennie,
sokkal tovább megmaradt.
Most már olyan műalkotások
létrehozásával foglalkozom,
amik biztosan túlélnek engem,
és gondolok arra, hogy
mit akarok hátrahagyni ezeken a képeken keresztül.
A 9/11-es karikatúra
annyira felzaklatott, hogy elhatároztam,
hogy soha többet nem rajzolok karikatúrát.
Azt mondtam, soha többet nem fogok
őszinte, nyilvános kommentárt fűzni semmihez.
De persze továbbra is
olyan munkákat alkottam, amik őszinték
és nyersek voltak, mert elfelejtettem,
hogy az emberek hogyan reagáltak a munkámra.
Néha a felejtés nagyon fontos ahhoz,
hogy az ember idealista tudjon maradni.
Talán a felejtés
elengedhetetlen a túlélésünkhöz,
mint emberi lények.
Az egyik legfontosabb dolog
a 200 éves tervemben, amit Netra
és én írunk, hogy mit felejtünk el
saját magunkról.
Olyan sok lelki nehezéket
cipelünk magunkkal, a szüleinktől,
a társadalomtól, olyan sok embertől --
félelmeket, bizonytalanságokat -- és
a 200 éves tervünk felsorolja
az összes gyerekkori problémánkat, amiket ki kell dobnunk.
Lejárati dátumot tettünk
az összes gyerekkori problémánkra.
A legtávolabbi dátumot arra tettem,
azt mondtam, ki fogom dobni
a félelmemet a balos, feminista
anyósomtól, és ez a dátum
ma van! (Nevetés)
Ő is néz. (Nevetés)
Mindenesetre, valójában folyamatosan
hozok döntéseket arról,
hogy akarok emlékezni magamra,
és ez a legfontosabb fajta döntés,
amit hozok.
És ez közvetlenül megjelenik
a festményeimen.
De mint ahogy a barátaim,
ezt nagyon könnyen tudom csinálni a Facebookon,
Pinteresten, Twitteren, YouTube-on.
Ha hallottak róla, rajta vagyok.
Elkezdtem kiszervezni
az emlékezetemet a digitális világba
De van ezzel
egy probléma.
Nagyon könnyű úgy gondolni
a technológiára, mint egy metafórára
az emlékezetre, de az agyunk
nem tökéletes tároló egység,
mint a technológia.
Csak arra emlékszünk,
amire akarunk. Legalábbis én.
És én úgy gondolok az agyunkra,
mint az emlékezetünk
előítéletes kurátorára. És ha
a technológia nem egy metafóra
az emlékezetre, mi az?
Netra és én úgy használjuk a technológiát,
mint egy eszközt a 200 éves tervünkben,
hogy kurátorai legyünk a digitális hagyatékunknak.
Ez egy kép anyukámról,
aki nem rég iratkozoztt fel a Facebookra.
Tudják, hogy mi következik.
És nagyon támogattam,
amíg meg nem jelent ez a kép
a Facebook oldalamon. (Nevetés)
És először levettem a bejelölést,
aztán felvettem a telefont.
Azt mondtam: "Anya, soha
többet ne tegyél fel képeket
rólam bikiniben!"
És azt mondta: "Miért? Olyan
cuki vagy drágám!" Azt mondtam:
"Egyszerűen nem érted."
Talán mi vagyunk az első generáció,
ami igazán megérti, milyen saját magunk
digitális kurátorának lenni.
Talán mi vagyunk az elsők,
akik aktívan archiváljuk az életünk.
Akár egyetértenek
a hagyatékkal akár nem,
folyamatosan digitális nyomokat
hagyunk magunk mögött.
Szóval Netra és én igazán
arra akartuk használni a 200 éves tervünket,
hogy kuráljuk a digitális hagyatékunkat,
és nem csak a digitális hagyatékunkat,
de hiszünk a múltunk
és a jövőnk hagyatékának
kurálásában.
Hogyan?
Nos, amikor a jövőre gondolok,
soha nem látom magam előre haladni
az időben. Valójában úgy látom,
hogy az idő halad hátrefelé rajtam keresztül.
Magam előtt látom,
ahogy a jövőm közeledik.
Ki tudok térni azelől, amit nem akarok,
és magamhoz húzni azt, amit akarok.
Olyan, mint egy videojáték akadálypálya.
És egyre jobb vagyok ebben.
Akkor is, amikor festek,
elképzelem,
hogy a kép mögött vagyok,
már létezik,
és valaki nézi,
és én látom, hogy
ösztönösen érzik-e.
És hogy érzelmeket vált ki belőlük,
vagy csak intellektuálisan értékelik.
És ez tényleg hatással van a festményemre.
Amikor egy kiállításra készülök,
sokat gondolkodom azon, hogy milyen érzéssel
kell az embereknek elmenniük?
Amikor 19 éves voltam,
meg akartam rendezni az első kiállításomat,
és azt akartam, hogy
az egész világ tudjon róla.
Akkor még nem tudtam a TED-ről,
de azt csináltam, hogy behunytam a szemem,
és elkezdtem álmodozni.
Elképzeltem, ahogy jönnek az emberek,
kiöltözve, gyönyörűen,
a képeim megvilágítva,
és a képzeletemben
láttam egy nagyon híres színésznőt,
ahogy megnyitja a kiállítást,
és hitelesít engem.
Felébredtem
az álmodozásból és azt mondtam,
ki volt ez? Nem tudtam,
hogy Shabana Azmi vagy Rekha volt,
két nagyon híres indiai színésznő,
olyanok, mint az indiai Meryl Streepek.
Végül másnap reggel
mindkettőjüknek írtam,
és Shabana Azmi válaszolt,
és eljött megnyitni
a legelső kiállításomat 12 évvel ezelőtt.
És micsoda robbanással
indult a karrierem!
Amikor így gondolunk az időre,
akkor tudjuk kurálni nem csak a jövőt,
de a múltat is.
Ez egy kép a családomról,
és ez a feleségem, Netra.
Ő a társszerzője
a 200 éves tervnek.
Netra középiskolai történelemtanár.
Imádom Netrát,
de utálom a történelmet.
Mindig azt mondom: "Nets, te
a múltban élsz, míg én alkotom
a jövőt, és amikor elkészülök,
tanulhatsz róla.
(Nevetés)
Elnézően rámmosolygott,
és büntetésként, azt mondta:
"Holnap tartok egy órát
az indiai történelemről,
beülsz rá, és osztályozni foglak."
Azt mondtam: "Jézusom!" Elmentem.
Elmentem és beültem
az órájára. Azzal kezdte, hogy adott
a diákoknak elsődleges forrásdokumentumokat
Indiából, Pakisztánból,
Nagybritanniából és azt mondtam,
"Wow." Aztán arra kérte őket,
hogy válasszák szét a tényeket és a torzítást.
Megint azt mondtam "Wow".
Aztán azt mondta: "Válaszd ki
a saját tényeidet és torzításaidat,
és alkoss egy saját képet
a méltóságról."
A történelem mint képalkotó eszköz?
Ez annyira inspirált.
Elkészítettem a saját verziómat
az indiai történelemről.
Felhasználtam történeteket
a nagymamámtól.
Annak idején
a telefonközpontban dolgozott,
és hallott beszélgetéseket
Nehru és Edwina Mountbatten között.
És csomó olyan dolgot hallott,
amit nem lett volna
szabad hallania.
És felhasználtam ezeket a dolgokat.
Ez az én verzióm az indiai történelemről.
Ha ez így van,
eszembe jutott, hogy lehet,
talán lehetséges, hogy
az agyunk elsődleges funkciója az,
hogy a méltóságunkat szolgálja.
Mondják el a Facebooknak,
hogy találja ki ezt!
Netra és én nem azért
írjuk a 200 éves tervünket, hogy más
jöjjön és elvégezze
150 év múlva. Képzeld el, hogy kapsz egy
csomagot a múltból,
hogy innentől kezdve
azzal kell töltened az életed,
hogy ezeket csinálod. Nem.
Csak azért írjuk,
hogy helyretegyük a hozzáállásunk.
Régen azt hittem,
hogy az iskola a legfontosabb
eszköz ahhoz, hogy
jelentéssel bíró hagyatékot hagyjunk.
Az iskola nagyszerű.
Megtanít arra,
kik vagyunk, és segít
kontextusba helyezni magunkat
a világban, de valójában
a kreativitásom tanított meg arra,
hogy sokkal több lehetek annál,
mint amit az iskola mondott, hogy lehetek.
Véleményem szerint
a kreativitás
a leghasznosabb eszközünk.
Lehetővé teszi, hogy kitaláljuk, kik vagyunk,
és kuráljuk, ami ezután jön.
Szeretek gondolkodni -- köszönöm --
szeretek úgy gondolni magamra,
mint egy történetmesélőre, ahol a múltam
és a jövőm csak történetek,
az én történeteim, amik arra várnak,
hogy újra és újra elmeséljem őket.
Remélem egy nap mindannyiuknak
lehetősége lesz megírni és megosztani
a saját 200 éves történetüket.
Nagyon köszönöm.
Shukran! (Taps)