Acum patru ani,
o adolescentă mi-a schimbat viața
doar cu o conversație.
Avea 13 ani,
era prietena unei verișoare,
și mi-a spus simplu
că întâlnise bărbatul cu care avea să se căsătorească.
Am zis: „Bine, spune-mi despre el.”
Iar ea mi-a spus că numele lui era Harry Styles.
(Râsete)
Așa că am râs, la fel ca voi,
apoi a spus: „Știu că nu mă iei în serios,
dar voi fi împreună cu el.
Îl iubesc atât de mult
încât i-aș tăia gâtul cuiva doar să fiu cu el.”
(Râsete)
Atunci a fost momentul
când am devenit obsedată de fane.
Nu știam pe atunci,
dar acel moment avea să-mi transforme viața
și să schimbe tot ce credeam că știam
despre cum e să fii adult,
să fii femeie
și cu adevărat fericit.
Dar înainte să începem,
ce este o fană,
și ce este un Harry Styles?
Ei bine, conform dicționarului, dicționarul Merriam-Webster,
o fană este „o fată sau o femeie
care e un fan extrem sau excesiv de entuziasmat
de cineva sau ceva.”
Tehnic, pot exista fane a orice,
dar mă interesau doar fanele trupelor de băieți.
Asta din cauza unei oarecare reputații letale.
Îmi amintesc că tata mi-a zis povestea unei fane Beatles din anii '60
care aparent a dezmembrat un BMW în bucățele,
pentru că se presupunea că trupa tocmai ce stătuse în acesta.
În anii '60, Beatles era cea mai mare trupă din lume,
dar când am întâlnit fata asta în 2015,
cea mai mare trupă de pe planetă era One Direction.
Iar Harry Styles era un membru al trupei One Direction.
Harry Styles avea reputație pentru purtarea lui blândă
și pentru părul perfect.
Am aflat asta din miile de tweet-uri despre el.
Am aflat că e foarte dulce.
Am aflat că e un înger perfect.
Am aflat că odată
a vomitat pe marginea unei autostrăzi din California
și în doar două ore,
fanii au făcut din acel loc un sanctuar.
(Râsete)
Am mers mai departe...
(Râsete)
Am căutat prin picturi cu Harry făcute de fani,
poze cu el când era mic,
picturi cu el când era mic.
Am văzut montaje despre cum să faci totemuri de dragoste pentru Harry -
de exemplu, un abajur acoperit cu poze cu fața lui,
sau un breloc care arată ora exactă a nașterii lui.
Am citit povești cu orele
și am dat de o parte captivantă
cu povești care te au ca protagonist
în diferite romanțe imaginare cu el.
Într-una îi spun că sunt însărcinată cu copilul său.
În alta, ne întâlnim la spitalul unde amândoi avem cancer,
iar în alta, ne îndrăgostim atât de tare
că devenim fugari ce omoară oameni.
(Râsete)
Dar apoi...
Ceva de necrezut se întâmplă.
One Direction, cea mai mare trupă de pe planetă,
pierde un membru.
Zayn Malik iese din trupă,
iar internetul explodează de sentimente.
Citesc tweet-uri în care fetele descriu durerea fizică a pierderii,
cum nu pot mânca, dormi sau umbla.
Descriu cât de mult a însemnat Zayn pentru ele.
Mă uit la videoclipuri cu fete de 10 ani plângând.
Plângând pe bune.
Apoi văd oamenii repostându-le cu titluri noi,
având cuvinte precum „nebună” și „ciudată” și „dementă”.
Deodată, YouTube-ul meu conține
„Compilație: Fanii reacționează la plecarea lui Zayn.
Alertă de psihopat!”
Apoi văd cum relatează povestea canalele de știri.
Le descriu pe fane ca fiind „tinere banshee”.
Un jurnalist spune:
„Se știe de pe vremea trupei Beatles
că nu e nimic mai înfricoșător în lume
decât un grup de adolescente entuziasmate.”
(Râsete)
Apoi îmi pun o întrebare la care nu mă mai gândisem vreodată.
De ce imaginea unei tinere țipând din toți plămânii cu entuziasm
pentru un star pop
e considerată nebună, psihopată,
înfricoșătoare, prea mult?
Dar băieții țipând din toți plămânii pentru un fotbalist
e perfect normal?
Băieții plângând,
aceea e dragostea pentru joc.
Fete plângând la un concert Justin Bieber?
Patetic.
De îndată ce am realizat acest standard dublu,
mi-am dat seama că toată curiozitatea mea
a fost stârnită de exact aceleași judecăți.
Eu, la fel, am suspectat că erau puțin nebune.
Mă uitasem la poze cu fete țipând pentru Beatles,
Backstreet Boys, One Direction,
și cuvântul care îmi venise în minte nu era „entuziasm”,
ci „isterie”.
Ce nu știam era istoria acelui cuvânt.
În secolul al XIX-lea,
isteria era considerată o tulburare mintală a femeilor
ce putea fi diagnosticată de doctori
dacă femeile arătau emoții excesive sau comportament dificil.
Cuvântul „isteric” vine din latinul „hystericus”,
care înseamnă „a pântecului”,
pentru că se credea că această afecțiune era cauzată de o disfuncție a uterului.
Așadar, tratamentul pentru isterie
era histerectomia.
În limbaj comun înseamnă îndepărtarea uterului.
În acest moment,
decid să îmi redeclar obsesia.
Nu mai sunt obsedată doar de fane.
Acum, mă obsedează modul în care lumea vorbește despre ele
și modul în care lumea privește entuziasmul tinerelor fete.
Deoarece, vreau să știu,
dacă fetele cresc într-o lume
unde cuvinte precum „nebun”, „psihopat” și „isteric” sunt neglijent folosite
să descrie entuziasmul feminin,
atunci cum transformă asta modul în care acele fete se văd pe sine însele?
Și dacă fetele cresc într-o lume care le spune
că sunt făcute să fie puțin mai nebune decât băieții,
nu e ca și cum le spunem
că sunt născute mai puțin capabile să gândească decât bărbații,
mai puțin capabile de rațiune
și nedemne de același respect intelectual ca frații lor.
Pe lângă asta, am devenit obsedată de țipetele femeilor.
Nu într-un mod ciudat.
Mă refer la acele chiote și scâncete
pe care fanele le scot la concerte.
Vreau să știu de ce
unii oameni tresar când doar descriu sunetul,
ca și cum e dureros doar să te gândești la asta.
Apoi am întâlnit-o pe Amy Hume.
E profesoară de canto.
Iar ea m-a uimit,
deoarece mi-a spus că vocea femeilor
cu vârsta între 11 și 13 ani
e unul dintre cele mai interesante lucruri de studiat.
De ce?
Pentru că un studiu realizat de Carol Gilligan
spune că aceasta e vârsta
când fetele încep să-și modifice vocile.
De exemplu, adaugă un oftat pentru a părea mai mature,
(imitând mârâitul vocal) sau mârâitul pentru a părea indiferente.
(Râsete)
Spuneți-mi, conform acestui studiu
când credeți că băieții încep să își modifice vocile?
Eu am bănuit că la 18,
deoarece „bărbații se maturizează târziu”, corect?
Greșit.
Răspunsul e la patru ani.
Pentru că atunci băieții învață să nu plângă sau să scâncească.
Că acestea nu prea sunt sunete bărbătești.
Așa mi-am dat seama
că țipătul unei fane este, prin urmare, o superputere.
(Râsete)
Pentru că este expresia neînfricată și sinceră
a sărbătoririi și a bucuriei pure,
și este un sunet
pe care nu au uitat cum să-l facă.
De fapt, cred că fanele au o a doua superputere,
deoarece știu cum să facă ceva
ce mulți dintre prietenii mei adulți nu știu cum.
Fanele știu cum să iubească ceva fără să se justifice sau să le fie frică.
Anii mei de cercetare a fanelor
au fost culminați de determinarea
de a scrie ceva ce le sărbătorește și susține.
Așa că am decis să fac această comedie muzicală thriller
care sună la fel ca un concert Beyonce combinat cu urlete și biserică.
L-am numit „Fangirls”,
și l-am gândit ca pe un cal troian.
Deci pare că se amuză pe seama acestor tinere femei,
doar pentru a le băga pe furiș în inimile voastre.
(Râsete)
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
La un moment dat -
Mulțumesc!
La un moment dat, o fată a cântat:
„De ce ar trebui să îmi ascund sentimentele?
Pentru că te enervează?
Sau pentru că nu e ceea ce fac băieții?
În calitate de fost cinic al fanelor,
aceasta este întrebarea pe care vreau să v-o puneți.
De ce ar trebui o fană să reducă tonul?
Pentru că sunt nebune?
Sau pentru că definiția noastră pentru „rezonabil”
e bazată pe ceea ce e acceptabil pentru bărbați să facă?
Dacă regândim judecățile pe care le simțim condiționat
când vedem femei tinere strigând cu entuziasm?
Dacă am decide să regândim cuvintele pe care le folosim
să descriem acea bucurie,
și dacă nu ne-am mai permite să desconsiderăm aceste fete
folosind cuvinte care le subminează inteligența,
interesele și capacitățile?
Pentru că, potrivit cercetărilor mele,
sunt capabile să construiască un altar pentru vărsătura lui Harry Styles
pe marginea unei autostrăzi în mai puțin de două ore.
(Râsete)
Pentru asta e nevoie de pricepere în logistică și comunicare.
(Râsete)
Dacă asta nu e „capacitate”, nu știu ce ar putea fi.
(Aplauze)
Cred că, în loc să le judecăm, putem învăța de la ele.
Toți putem muri mâine,
așa că de ce să nu iubim lumea cât încă respirăm?
Iar cu asta,
mi-ar plăcea să vă propun să încercați ceva cu mine.
Vă puteți ridica toți?
Ridicați-vă dacă puteți, ridicați-vă.
Așa, deci iată ce se va întâmpla.
Voi număra până la trei
și când termin,
vă voi ruga pe fiecare în dintre voi
să dați cel mai bun țipăt de fan.
(Râsete)
Da?
Iată de ce vă cer asta.
Dacă toți cei cinci și ceva de mii din voi chiar fac asta,
toți avem ocazia să auzim acel sunet
și să decidem că nu e un sunet nebunesc.
E un sunet de speranță.
Deci, facem asta?
Am zis, facem asta?
(Audiența: Da!)
În regulă. Eu voi trișa și nu îmi voi folosi toată capacitatea,
pentru că am microfon și nu vreți să auziți asta.
Dar înseamnă că voi trebuie să dați 110%.
Sunteți pregătiți? Luați o gură de aer cu mine.
Gândiți-vă la cineva iubit, haideți,
unu, doi, trei.
(Auditoriul țipă)
(Râsete și aplauze)
Cu toții v-ați auzit minunat
și la fel de normali și de inteligenți,
la fel de impunători
precum când ați intrat aici.
(Râsete)
Vă mulțumesc!
(Aplauze)