לפני ארבע שנים,
נערה מתבגרת שינתה את חיי
בשיחה אחת.
היא היתה בת 13,
היא היתה בת הדודה של חברה שלי
והיא אמרה לי כבדרך אגב
שהיא פגשה את האדם לו תינשא.
אז אמרתי: "אוקיי, ספרי לי עליו".
והיא אמרה לי ששמו הארי סטיילס.
(צחוק)
אז צחקתי קצת, כמוכם,
ואז היא אמרה, "אני יודעת שאת לא חושבת שאני רצינית,
אבל אני הולכת להיות איתו.
כי אני אוהבת אותו כל כך
שהייתי חותכת את הגרון של מישהו כדי להיות איתו".
(צחוק)
וזה היה הרגע
בו הפכתי להיות אובססיבית לגבי מעריצות שרופות.
לא ידעתי את זה אז,
אבל אותו הרגע ישנה את מהלך חיי
וימשיך לשנות את כל מה שחשבתי שאני יודעת
לגבי המשמעות של להיות אדם בוגר,
להיות אישה
ולהיות שמחה באמת.
אבל לפני שנתחיל,
מה היא מעריצה שרופה,
ומה זה הארי סטיילס?
ובכן, לפי המילון, מילון מריאם-וובסטר,
מעריצה שרופה (fangirl) היא "ילדה או אישה
שהינה מעריצה נלהבת מדי
של מישהו או משהו".
טכנית, אפשר להיות מעריצה שרופה של כל דבר,
אבל העניין שלי התמקד במיוחד במעריצות שרופות של להקות בנים.
בגלל המוניטין הדי קטלני שלהן.
אני זוכרת, אבא שלי סיפר לי את הסיפור על כמה מעריצות של הביטלס בשנות ה-60,
שקרעו מכונית BMW חונה לחתיכות ממש,
כי הלהקה ככל הנראה בדיוק ישבה בתוכה.
בשנות ה-60, הביטלס היו להקת הבנים הגדולה ביותר בעולם,
אבל כשאני פגשתי את הנערה הזו ב-2015,
להקת הבנים הגדולה ביותר בעולם היתה לא אחרת מ-One Direction.
והארי סטיילס היה חבר ב-One Direction.
הארי סטיילס היה ידוע באופיו הרחום
והשיער המושלם שלו.
למדתי את זה כשקראתי אלפי ציוצים עליו.
למדתי שהוא עוגיה חמודה.
למדתי שהוא מלאך מושלם.
למדתי שפעם אחת,
הוא הקיא בצד הכביש המהיר בקליפורניה
ובתוך שעתיים,
המעריצות הפכו את מקום ההקאה למקדש מקודש.
(צחוק)
אני עוברת בין --
(צחוק)
אני עוברת בין ציורים של הארי שנעשו על ידי מעריצות,
תמונות ילדות שלו,
ציורים של תמונות ילדות שלו.
צפיתי בסרטי וידאו שהראו לי איך להכין עמודי טוטם של אהבה להארי --
לדוגמא, כיסוי מנורה מכוסה בתמונות של פניו,
או מחזיק מפתחות שמציין את שעת הלידה המדויקת שלו.
קראתי שעות של ספרות מעריצות,
ונפלתי במאורת הארנב הספציפית הזו
של סיפורים שבעצם מציבים אותי כדמות הראשית
בתוך סיפורי אהבה מגוונים מדומיינים איתו.
אז באחד, אני מספרת לו שאני בהריון ממנו.
באחר, אנחנו נפגשים בבית החולים, כששנינו נלחמים במחלת הסרטן,
ובאחר, אנחנו מתאהבים כל כך קשה
שאנחנו הופכים לנמלטים שהורגים אחרים.
(צחוק)
אבל אז ...
משהו בלתי צפוי קורה.
One Direction, להקת הבנים הגדולה בעולם,
מאבדת חבר,
זאין מאליק עוזב את הלהקה,
והאינטרנט מתפוצץ ברגשות.
אני קוראת ציוצים בהם הבנות האלה מתארות את הכאב הפיזי של האובדן הזה,
איך הן לא יכולות לאכול, או לישון, או ללכת.
אני קוראת איך הן מתארות עד כמה זאין היה חשוב להן.
ואני צופה בקטעי וידאו של ילדות בנות 10 בוכות.
אבל ממש בוכות.
ואז אני רואה את איך מעלים את הסרטונים האלה אבל תחת כותרות חדשות.
הן מכילות מילים כמו "משוגעת", "מוזרה" ו"לא שפויה".
ופתאום, תפריט היו-טיוב שלי מכיל
"מקבצים: מעריצות מגיבות לעזיבה של זאין.
התרעת משוגעות!"
אז אני רואה איך ערוצי החדשות המרכזיים מסקרים את הסיפור.
אני קוראת איך הם מתארים את "השדות הצעירות".
עיתונאי אחד אומר,
"זוהי עובדה ידועה מאז תקופת הביטלס
שאיך דבר מפחיד יותר בעולם
מחבורה של נערות צעירות מרוגשות".
(צחוק)
ואז אני שואלת את עצמי שאלה שמעולם לא שקלתי בחיי.
מדוע דמותן של נערות צעירות הצורחות במלוא גרון בהתרגשות
לעבר כוכב פופ
נחשבת להתנהגות משוגעת, פסיכוטית,
מפחידה, זה לא מוגזם?
אבל דמותם של נערים צעירים שצורחים במלוא גרון לעבר שחקן כדורגל
היא נורמלית לחלוטין?
בנים שבוכים במשחק כדורגל,
זהו ביטוי של אהבה למשחק.
בנות שבוכות בהופעה של ג'סטין ביבר?
זה פתטי.
וברגע שהבנתי את המוסר הכפול הזה,
הבנתי שכל הסקרנות שלי כלפי מעריצות שרופות
התעוררה בעקבות אותה שיפוטיות ממש.
גם אני חשדתי שהן קצת משוגעות.
הסתכלתי בתמונות של נערות צורחות מול חברי הביטלס,
הבקסטריט בויז, One Direction,
והמילה שעלתה בראשי לא היתה "התרגשות"
אלא "היסטריה".
ומה שלא הכרתי זה את ההיסטוריה של המילה הזו.
שבמאה ה-19,
היסטריה נחשבה להפרעה נפשית נשית מקובלת
שאובחנה על ידי רופאים
אם אישה הפגינה יותר מדי רגשנות או התנהגות קשה.
המילה "היסטריה" באה מהמילה הלטינית "היסטריקוס",
שמשמעותה "של הרחם",
כי חשבו שהמצב הזה נגזר מחוסר תפקוד של הרחם.
וכך, הטיפול בהיסטריה
היה היסטרקטומיה.
כלומר כריתת רחם, ביטוי בו אנחנו עדיין משתמשים כיום לניתוח הזה.
בנקודה הזאת,
החלטתי להכריז מחדש על האובססיה שלי.
כי אני כבר לא רק אובססיבית כלפי מעריצות שרופות.
עכשיו, אני אובססיבית לגבי הדרך בה העולם מדבר על המעריצות האלה
והאופן שבו העולם מסתכל על התלהבות נשית צעירה.
כי אני רוצה לדעת,
אם בנות גדלות בעולם
בו מילים כמו "משוגעת" ו"פסיכית" ו"היסטרית" נזרקות באופן אגבי
כדי לתאר התלהבות נשית,
אז איך זה מעצב את האופן שבו אותן בנות רואות את עצמן?
ואם בנות גדלות בעולם שאומר להן
שהן מתוכנתות באופן קצת יותר משוגע מהבנים,
אז האם זה לא דומה לאמירה
שהן נולדו עם יכולת רציונלית קצת פחותה מזו של גברים,
שהן פחות מסוגלות להיגיון
ושלא מגיע להן אותו כבוד אינטלקטואלי כמו אחיהן.
על הדרך, גם הפכתי להיות אובססיבית לגבי צרחות נשיות.
לא בצורה מפחידה.
אני מדברת על אותן צרחות וצווחות
שמעריצות שרופות משמיעות בהופעות.
אני רוצה לדעת למה
אנשים מסוימים נרתעים באופן טבעי כשאני רק מתארת את הצליל,
כאילו זה כואב רק לחשוב על זה.
ואז פגשתי את איימי יום.
היא מפתחת קול.
והיא ממש הפתיעה אותי.
כי היא סיפרה לי שהקול הנשי
בין גילאי 11-13
הוא אחד הדברים המעניינים ביותר לחקור.
למה?
כי היה מחקר שנעשה על ידי קרול גיליגן
שאמר שזה הגיל בו
בנות מתחילות להופיע ולשנות את קולן.
לדוגמא, להוסיף נשימות להפגין בגרות,
(משמיעה חריקות נמוכות) או להוסיף חריקות להבעת אפאתיה.
(צחוק)
אבל, מה אתם חושבים, לפי המחקר הזה
מתי אתם חושבים שבנים מתחילים להופיע ולשנות את הקול שלהם?
אני ניחשתי שבגיל 18,
כי "גברים מתבגרים מאוחר יותר", נכון?
טעות.
התשובה היתה בגיל ארבע.
כי זה הגיל שבו בנים לומדים לא לבכות או לצווח.
שאלה אינם קולות גבריים.
ואז גיליתי
שהצווחה של המעריצה השרופה היא בעצם כוח על.
(צחוק)
כי חוסר הפחד והביטוי הכן
של חגיגה ושמחה טהורה,
וזה צליל
שהם לא שכחו איך לעשות.
אני בעצם חושבת שלמעריצות שרופות יש כוח על נוסף,
כי הן יודעות איך לעשות משהו
שלרוב החברים המבוגרים שלי אין מושג איך לעשות.
מעריצות שרופות יודעות איך לאהוב משהו מבלי להתנצל או לפחד.
שנים של חקירת המעריצות השרופות
התגבשו לרצון
לכתוב משהו שחוגג ומצדיק אותן.
אז החלטתי לכתוב מחזמר מותחן קומדי
שנשמע כמו הופעה של ביונסה יחד עם רייב וכנסיה.
קראתי לו "מעריצות שרופות",
ועיצבתי אותו כמו סוס טרויאני.
אז זה נראה כאילו הוא צוחק על אותן נשים צעירות,
אבל הוא למעשה מגניב אותן לתוך הלב שלכם.
(צחוק)
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
בנקודה מסוימת --
תודה רבה.
בנקודה מסוימת, יש נערה ששרה,
"למה שאסתיר את רגשותי?
כי הם מעצבנים אתכם?
או כי זה לא מה שבנים עושים?"
וכציניקנית שנהגה לבקר מעריצות שרופות,
זאת היא השאלה שאני רוצה לשאול אתכם.
למה שמעריצות שרופות ירסנו את עצמן?
כי הן משוגעות?
או כי ההגדרה שלנו של "הגיוני"
מבוססת על מה שמקובל עבור גברים?
מה אם נשקול מחדש את השיפוט שאנחנו מתוכננים להרגיש
כשאנחנו רואים נשים צעירות צורחות במלוא גרון בהתרגשות?
מה אם נחליט לשקול מחדש את המילים בהן אנחנו משתמשים
כדי לתאר את השמחה הזו,
ומה אם לא נרשה לעצמינו לצמצם בנות
במילים שמערערות את האינטליגנציה שלהן,
תחומי העניין שלהן והיכולות שלהן?
כי לפי המחקר שלי,
הן מסוגלות לבנות מקדש לקיא של הארי סטיילס
בצד הכביש המהיר בתוך שעתיים.
(צחוק)
זה דורש יכולות ניהול, לוגיסטיקה ותקשורת.
(צחוק)
אם זה לא "מסוגלות" אני לא יודעת מה זה.
(מחיאות כפיים)
אני חושבת, שבמקום לשפוט את המעריצות אנחנו יכולים ללמוד מהן.
כולנו יכולים למות מחר,
אז למה לא לאהוב כל עוד אנחנו נושמים?
ובנימה זו,
אני רוצה לבקש מכם לנסות משהו יחד אתי.
אפשר לבקש מכולכם לקום?
תעמדו אם אתם יכולים, תעמדו.
אז הנה מה שהולך לקרות.
אני הולכת לספור עד שלוש
וכשאני אסיים,
אני אבקש מכל אחד מכם
להפיק את צרחת המעריצה הכי טובה שלכם.
(צחוק)
כן?
הנה הסיבה בגללה אני מבקשת את זה מכם.
כי אם כל 5,000 ומשהו איש ואשה שנמצאים כאן יעשו זאת ויתחייבו באמת.
כולנו נזכה להזדמנות הראשונה לשמוע את הצליל הזה
ולהחליט שזהו לא צליל משוגע.
זהו צליל מלא תקווה.
אז שנעשה את זה?
אמרתי, שנעשה את זה?
(הקהל: כן!)
אוקיי, אני הולכת לרמות ואני לא הולכת לצעוק בווליום מלא,
כי אני מחוברת למיקרופון ואנחנו לא רוצים לשמוע את זה.
אבל זה אומר שכולכם צריכים לתת 110 אחוזים.
אתם מוכנים? קחו נשימה עמוקה איתי.
תחשבו על מישהו שאתם אוהבים, קדימה,
אחת, שתיים, שלוש.
(הקהל צועק)
(צחוק ומחיאות כפיים)
כולכם נשמעתם מדהים
ושפויים ואינטליגנטים
ומכובדים
בדיוק כמו שהייתם כשנכנסתם לחדר.
(צחוק)
תודה רבה.
(מחיאות כפיים וצהלות)