לשפה יש שונות אינסופית.
כל אחד מאיתנו יכול להעלות מספר אין סופי של משפטים
בשפה שלנו,
ואנחנו מסוגלים לעשות זאת מגיל צעיר --
כמעט מרגע שאנחנו מתחילים לתקשר במשפטים.
איך זה אפשרי?
בתחילת שנות החמישים, נועם חומסקי הציע תיאוריה
שהתבססה על התצפית שהמפתח למגוון הזה הוא כנראה התחביר:
המבנה התחבירי המוכר של משפט לא מוכר
מצביע על המשמעות שלו.
הוא טען שיש חוקים תחביריים
שמתאימים לכל השפות, ושהחוקים מולדים --
המוח האנושי מחווט לעבד שפה לפי החוקים האלה.
הוא קרא ליכולת הזו דקדוק אוניברסלי,
ובכך פתח ערוצי מחקר שעיצבו את תחום הבלשנות
וגם את התחום החדש של מדעים קוגניטיביים, לעשורים הבאים.
חומסקי וחוקרים אחרים בדקו
שני מרכיבים עיקריים של הדקדוק האוניברסלי:
ראשית, אם יש למעשה חוקי תחביר
אוניברסליים לכל השפות,
ושנית, אם החוקים האלה מחווטים במוח.
בנסיונות לבסס את חוקי הדקדוק האוניברסלי,
חומסקי פיתח כלי ניתוח בשם תחביר גנרטיבי,
שמייצג את סדר המילים במשפט בעזרת עצים תחביריים היררכיים
המראים אילו מבנים אפשריים.
בהתבסס על העץ הזה, נוכל להציע חוק תחבירי
שתואר הפועל חייב להתקיים בצירוף פעלי.
אבל כשנוסף עוד מידע, התברר במהירות
שתואר הפועל יכול להופיע מחוץ לצירוף פעלי.
הדוגמה המפושטת הזו מראה בעיה גדולה:
נדרש הרבה יותר מידע מכל שפה
כדי לבסס את חוקי השפה,
לפני שנוכל אפילו להתחיל לקבוע
אילו חוקים אולי משותפים לכל השפות.
כשחומסקי הציע את הדקדוק האוניברסלי,
בשפות רבות לא היו מספיק מדגמים מוקלטים
כדי לנתח אותן בעזרת תחביר גנרטיבי.
אפילו עם הרבה מידע,
מיפוי המבנים של השפה הוא מורכב מאוד.
אחרי 50 שנה של ניתוח, עדיין לא הבנו לגמרי את האנגלית.
כשיותר מידע לשוני נאסף ומנותח,
התברר ששפות מסביב לעולם שונות מאוד,
ובכך הן מאתגרות את התיאוריה שיש חוקי דקדוק אוניברסליים.
בשנות השמונים, חומסקי עידכן את התיאוריה שלו
בניסיון להכיל את השונות הזו.
לפי ההשערה החדשה שלו של עקרונות ופרמטרים,
כל השפות חולקות מספר עקרונות תחביריים,
אבל יכולות להיות שונות בפרמטרים שלהם, או בישום העקרונות האלו.
עיקרון לדוגמה הוא "לכל משפט חייב להיות נושא,"
אבל הפרמטר של האם הנושא חייב להיות מוזכר מפורשות
יכול להשתנות בין שפות.
ההשערה של עקרונות ופרמטרים
עדיין לא עונה על השאלה: אילו עקרונות תחביריים הם אוניברסליים.
בתחילת שנות ה-2000, חומסקי הציע שיש רק עיקרון משותף אחד,
שנקרא רקורסיה, שאומר שמבנים יכולים להיות מקוננים אחד בתוך השני.
קחו את המשפט הזה,
שמטמיע משפט בתוך משפט בתוך משפט.
או המשפט הזה, שמטמיע צרוף שמני בתוך צרוף שמני
בתוך צרוף שמני.
רקורסיה היתה מועמדת טובה לחוק תחבירי אוניברסלי
כי היא יכולה לקבל פנים רבות.
עם זאת, ב-2005 בלשנים פירסמו ממצאים
על שפה מהאמזונס שנקראת פיראהה,
שלא נראה שיש בה כל מבנה רקורסיבי.
אז מה בנוגע לחלק האחר של התיאוריה של חומסקי,
שהיכולת השפתית שלנו מולדת?
כשהוא הציע לראשונה דקדוק אוניברסלי,
לרעיון שיש ברכישת שפה פן שנקבע גנטית
היתה השפעה עמוקה ומהפכנית.
הוא איתגר את הפרדיגמה השלטת, שנקראה בִּיהֶבְיוֹרִיזְם
הבִּיהֶבְיוֹרִיסטים טענו שכל ההתנהגות של חיות ואנשים, כולל שפה,
נרכשו מחוץ לנפש,
שמתחילה כלוח חלק.
כיום, מדענים מסכימים שהבִּיהֶבְיוֹרִיזְם טעה,
ושיש מנגנון בסיסי, שמקודד גנטית
ללימוד שפה.
רבים חושבים שאותה ביולוגיה שאחראית על שפה
אחראית גם על אספקטים אחרים בחשיבה.
אז הם לא מסכימים עם הרעיון של חומסקי
שיש יכולת ספציפית, מופרדת, מולדת לשפה במוח.
התיאוריה של דקדוק אוניברסלי הביאה לתיעוד ולמחקר
של שפות רבות שלא נחקרו לפני כן.
היא גם גרמה לרעיון ישן להיבחן מחדש ולבסוף גם ליפול
ולתת מקום להבנה הגדלה של המוח האנושי.