(Udahne, izdahne)
Nisam oduvek živela od muzike.
Ovim sam se bavila nekih pet godina,
nakon što sam diplomirala
na uzornom fakultetu humanističkih umetnosti.
Radila sam za sebe kao živi kip,
Nevesta od 2,5 metra i volim da pričam o tome
jer svako želi da zna
ko su ti čudaci u stvarnom životu?
Zdravo.
Ofarbala sam se jednog dana u belo, popela na kutiju,
stavila šešir ili konzervu kraj nogu
i kada bi mi neko prišao i ostavio novac,
uzvratila bih cvetom i ozbiljno ga pogledala pravo u oči.
A ako bi neko odbio cvet,
ispratila bih ga izrazom punim
tuge i čežnje.
(Smeh)
Doživela sam veoma dirljive susrete sa ljudima,
naročito sa usamljenim ljudima, koji su izgledali
kao da ni sa kim nisu progovorili nedeljama
i u tom prelepom trenutku dozvoljenog
produženog gledanja oči u oči, na ulici u gradu,
pomalo bismo se zaljubili jedno u drugo.
Moje oči bi rekle: "Hvala. Vidim vas."
A njihove bi na to kazale:
"Niko me nikad ne vidi. Hvala vam."
Ponekad su me i maltretirali.
Doviknuli bi mi u prolazu iz automobila:
"Zaposli se!"
Odgovorila bih: "Ovo je moj posao!"
Ali pogodilo bi me jer sam se bojala
da je to što radim nešto nedolično,
nepravedno ili sramotno.
Nisam bila svesna da sam upravo na toj kutiji
stekla najsavršenije obrazovanje za šoubiznis.
Ekonomiste će možda zanimati
da sam zapravo imala prilično stabilna primanja,
što je zapanjujuće čak i za mene,
s obzirom da nisam imala stalne mušterije -
uglavnom 60 dolara utorkom, 90 petkom.
Bilo je redovno.
U međuvremenu sam išla na lokalne turneje
i nastupala po noćnim klubovima sa svojim bendom, The Dresden Dolls.
Ovo sam ja za klavirom i naš genijalni bubnjar.
Pisala sam pesme i ubrzo smo počeli
da zarađujemo dovoljno tako da nisam više morala da budem kip.
Kad smo počeli da radimo turneje,
zaista nisam želela da izgubim to osećanje
neposredne povezanosti sa ljudima jer sam to volela.
Zato smo posle svakog nastupa ostajali da dajemo autograme,
grlimo se sa obožavaocima, družimo i razgovaramo sa ljudima.
Stvorili smo umetnost od traženja pomoći od ljudi.
Pronalazila sam lokalne muzičare i umetnike.
Oni su dolazili, nastupali na ulici pre naše svirke,
izneli bi šešir za prikupljanje priloga,
a onda bi ušli i pridružili nam se na pozornici.
Tako da smo imali jedan rotirajući švedski sto sa raznim otkačenim cirkusantima.
A onda se pojavio Tviter,
što je još više olakšalo stvari jer sam mogla
u bilo kom trenutku da zatražim pomoć od bilo koga.
Recimo, bio mi je potreban klavir da vežbam; sat vremena kasnije
bila bih u kući nekog obožavaoca. Ovo je u Londonu.
Ljudi su nam donosili domaću kuvanu hranu svuda po svetu,
hranili nas i jeli sa nama u bekstejdžu. Ovo je u Sijetlu.
Obožavaoci koji rade u muzejima i marketima
ili bilo kom drugom javnom mestu, dočekivali su me raširenih ruku
kada bih u poslednji čas odlučila da održim besplatnu spontanu svirku.
Ovo je biblioteka u Oklandu.
U subotu sam putem Tvitera zatražila ovu gajbu i šešir
jer nisam htela da ih vučem čak sa Istočne obale
i pojavili su se ovde zahvaljujući momku sa slike,
Krisu iz Njuport Biča, koji vas pozdravlja.
Jednom sam tvitovala, gde mogu da nađem posudu za ispiranje nosa u Melburnu?
Jedna medicinska sestra mi je istog trenutka donela
u kafić u kome sam sedela.
Zauzvrat sam je častila voćnim pireom,
sedele samo i pričale o nezi bolesnika i smrti.
Volim takav oblik spontane bliskosti,
što je sreća, jer se često bavim kauč-surfingom.
Po vilama gde svako iz tima dobije svoju sobu,
ali nema vajerlesa ili u pank skvotovima
gde svi spavamo na podu u jednoj sobi bez toaleta,
ali imamo vajerles, što je očito bolja varijanta.
(Smeh)
Jednom smo se dovezli kombijem
u vreoma siromašni kraj u Majamiju,
gde smo otkrili da će naš domaćin te večeri
biti osamnaestogodišnjakinja, koja još uvek živi sa roditeljima,
a cela porodica je ilegalno imigrirala iz Hondurasa.
Te noći, njeni ukućani su svi spavali na kaučima,
ona zajedno sa svojom mamom,
da bismo mi zauzeli njihove krevete.
Ležala sam tamo i razmišljala,
ovi ljudi su tako siromašni.
Da li je to fer?
Ujutru nas je njena mama naučila kako
da pokušamo da napravimo tortilje i htela da mi da Bibliju,
odvela me je na stranu i rekla mi na lošem engleskom:
„Vaša muzika je mnogo pomogla mojoj ćerki.
Hvala vam što ste odseli ovde. Jako smo vam zahvalni.“
I pomislila sam, ovo jeste fer.
To je ovo.
Par meseci kasnije, bila sam na Menhetnu,
i putem Tvitera zatražila sam prenoćište i već u ponoć
našla sam se pred vratima na donjem Ist Sajdu.
I palo mi je na pamet da nikad pre toga nisam surfovala sama.
Uvek sam bila sa svojim bendom ili timom.
Da li ovo rade glupi ljudi? (Smeh)
Da li ovako umiru glupi ljudi?
I pre nego što sam stigla da se predomislim, vrata su se širom otvorila.
Ona je umetnica, a on finansijski bloger za Rojters,
nalili su mi čašu crnog vina
i ponudili mi kupatilo.
Proživela sam na hiljade takvih i onakvih noći.
Veoma često kauč-surfujem. Dosta i kraud-surfujem, takođe.
Smatram da su kauč-surfing i kraud-surfing
u suštini jedno te isto.
Zaranjaš u publiku
i oslanjate se jedno na drugo.
Pitala sam jednom bend koji mi je bio predgrupa
da li hoće da puste šešir kroz publiku
da zarade još koji dinar, kao što sam ja često radila.
Kao po običaju, svi iz benda su odmah pristali
osim jednog lika,
koji mi je rekao da ne može sebe da privoli na to.
Osećao bi se kao da prosjači kada bi stajao tako sa šeširom.
Prepoznala sam njegov strah od onog: "Da li je to fer?" i "Zaposli se!"
U međuvremenu, moj bend je postajao sve veći i veći.
Potpisali smo ugovor sa čuvenom izdavačkom kućom.
Naša muzika je mešavina panka i kabarea.
Nije baš za svakog.
Dobro, možda je za vas.
Potpisali smo i to uzbuđenje je dovelo do našeg drugog albuma.
Album je izašao i prodao se u oko 25.000 kopija u prvih par nedelja,
a to se smatra neuspehom.
Pitala sam ih: "Zar 25.000 nije mnogo?"
Rekli su mi: "Ne, prodaja opada. To je neuspeh."
I napustili su nas.
U to isto vreme, dok sam delila autograme i zagrljaje posle svirke,
prišao mi je neki lik,
dao mi novčanicu od 10 dolara
i rekao:
"Izvini, narezao sam vaš CD od drugara."
(Smeh)
"Ali čitam vaš blog, znam da mrzite svog producenta.
Samo sam želeo da vam dam novac."
To je onda počelo stalno da se dešava.
Nakon svojih svirki, postala sam šešir,
morala sam da stojim i prihvatam pomoć od ljudi,
ali za razliku od člana naše predgrupe,
zapravo sam imala ogromno iskustvo u stajanju.
Hvala.
U tom trenutku sam odlučila
da dajem svoju muziku besplatno
preko interneta kad god mogu.
Dakle, ovde je Metalika, Napster, loše;
Amanda Palmer je ovamo, podsticaću ljude
da skidaju muziku sa torenta, da je podele sa drugima,
ali zatražiću od njih pomoć jer to mi je polazilo za rukom na ulici.
Otarasila sam se izdavačke kuće, a za novi projekat
sa svojim novim bendom, The Grand Theft Orchestra,
okrenula sam se kraud-finansiranju.
Zaronila sam u hiljade veza koje sam do tada ostvarila
i zatražila sam od publike da me prihvati.
Cilj mi je bio 100.000 dolara.
Fanovi su me podržali sa gotovo 1,2 miliona,
što je najveći muzički projekat ostvaren kraud-finansiranjem do sada.
(Aplauz)
Vidite koliko je to ljudi.
To je oko 25.000 ljudi.
Mediji su me upitali: „Amanda,
muzička industrija tone, a ti podstičeš pirateriju.
Kako si naterala sve ove ljude da plate muziku?“
Moj odgovor je bio: "Nisam ih naterala. Zamolila sam ih."
Kroz taj čin traženja pomoći od ljudi
zbližila sam se s njima.
A kada se zbližite s njima, ljudi žele da vam pomognu.
Mnogim izvođačima je to nelogično.
Ne žele da traže bilo šta.
Mada nije lako. Nije lako tražiti.
I mnogi umetnici imaju problema s tim.
Traženje vas čini ranjivim.
Dobila sam puno kritika preko interneta
nakon što se moj projekat na Kikstarteru pročuo
jer se i dalje bavim šašavim kraudsorsingom,
konkretno zbog toga što pozivam muzičare
koji su naši fanovi da nam se pridruže na bini
uz par pesama u zamenu za ljubav, ulaznice i pivo.
Ovo je obrađena slika
koja se pojavila na jednom vebsajtu.
To me je zabolelo na vrlo poznat način.
Ljudi koji su mi govorili: "Više nemaš prava
da tražiš takvu vrstu pomoći",
podsetili su me na ljude koji su mi iz auta dobacivali: "Zaposli se!"
Jer oni nisu bili s nama na ulici,
nisu iskusili tu razmenu
koja se odigravala između mene i moje publike,
razmena koju sam smatrala da je fer, njima je bila potpuno strana.
Ovo nije baš bezbedan posao.
Ovo je moja Kikstarter promotivna žurka u Berlinu.
Na kraju večeri, skinula sam se i dozvolila svima da crtaju po meni.
Da vam kažem, ako želite da u potpunosti osetite
kako izgleda imati poverenja u strance,
preporučujem vam ovo,
naročito ako su ti stranci pijani Nemci.
Ovo je prisnost na nivou nindža majstora
jer ono što ovde zapravo govorim je:
"Ovoliko vam verujem.
Da li sam u pravu? Pokažite mi."
Većim delom ljudske istorije,
muzičari i umetnici su bili ljudi iz naroda,
pristupačni i otvoreni, a ne nedostižne zvezde.
Slavne ličnosti se vole sa daljine,
ali internet i ono što preko njega
možemo besplatno da podelimo sa drugima
nas vraćaju u prošlost.
Bolje je imati par ljudi koji vas vole izbliza,
više vam ne treba.
Mnoge ljude buni to što
ne postoji određena cena.
Na to gledaju kao na nepredvidivi rizik, ali u odnosu na sve što sam proživela,
Kikstarter, ulicu, vrata u donjem Ist Sajdu,
ništa od toga ne predstavlja rizik.
Sve to smatram za poverenje.
Internet alati čine
da je ta razmena laka i prirodna kao ulica,
gde i stižu.
Ali ni najsavršenija pomagala nam neće pomoći,
ako ne možemo da se suočimo
i dajemo i primamo bez straha
i što je najvažnije,
da zatražimo pomoć bez osećanja sramote.
Svoju muzičku karijeru sam provela
pokušavajući da ostvarim kontakt sa ljudima na internetu
onako kao nekad na kutiji.
Zato blogujem i tvitujem ne samo o datumima turneje
ili novom spotu, već o našem radu, umetnosti,
našim strahovima, mamurlucima, greškama
i tako upoznajemo jedni druge.
A kada zaista upoznamo jedni druge,
želimo i da pomognemo jedni drugima.
Mislim da su ljudi dosad bili opsednuti pogrešnim pitanjem,
a to je: "Kako da nateramo ljude da kupuju muziku?"
Zašto ne bismo pošli od pitanja:
"Kako da dopustimo ljudima da kupe muziku?"
Hvala vam.
(Aplauz)