(Vdih)
(Izdih)
Nisem se vedno preživljala z glasbo.
Kakšnih pet let po tem, ko sem diplomirala
na ugledni liberalni umetnostni univerzi,
je bilo tole moje delo.
(Smeh)
Bila sem samozaposlena kot živ kip "Dvometrske neveste"
in rada pripovedujem ljudem o tem svojem delu,
ker se vsi vedno sprašujejo,
kdo so ti čudaki v resničnem življenju.
(Smeh)
Pozdravljeni.
Nekega dne sem se pobarvala na belo in se postavila na škatlo.
Klobuk ali pločevinko sem dala k nogam
in ko je kdo prišel mimo in spustil nekaj denarja
Sem mu ponudila rožo -
in intenzivni očesni stik.
Če niso vzeli rože,
sem gestikulirala žalost in hrepenenje,
ko so odhajali.
(Smeh)
Imela sem zelo poglobljene stike z ljudmi,
zlasti s tistimi osamljenimi,
ki so izgledali tako, kot da že tedne niso z nikomer govorili.
Zgodil se je čudovit moment podaljšanega očesnega stika,
ki je bil dovoljen na mestni ulici
in kar malo smo se zaljubili.
Moje oči so rekle -
"Hvala.
Vidim te."
In njihove oči so rekle -
"Nihče me nikoli ne vidi.
Hvala."
Včasih so me tudi nadlegovali.
Ljudje so kričali iz svojih avtomobilov:
"Najdi si službo!"
(Smeh) In jaz sem si mislila:
To je moja služba.
Vseeno me je prizadelo, ker sem se bala,
da delam nekaj "nepravega",
celo sramotnega.
Nisem se zavedala, kako pomembno in pravo izobrazbo sem dobila
na tej škatli za svojo glasbeno kariero.
Za vse ekonomiste,
mogoče vas bo zanimalo, da sem zaslužila prav predvidljiv prihodek,
kar je presenetilo tudi mene, saj nisem imela rednih strank;
nekako 60$ ob torkih in 90$ ob petkih.
Dohodek je bil zanesljiv.
Istočasno sem nastopala v lokalnih nočnih klubih
s svojim bendom, The Dresden Dolls.
Igrala sem klavir, imeli smo odličnega bobnarja.
Pisala sem pesmi in sčasoma
smo zaslužili dovolj denarja, da sem lahko pustila svojo službo kipa.
Ko smo začeli hoditi na turneje,
nisem hotela izgubiti tega občutka
direktnega kontakta z ljudmi, ker ga imam zares rada.
Tako smo po vsakem nastopu podpisovali avtograme,
se objemali z oboževalci, se družili in pogovarjali z ljudmi
in naredili umetnost iz tega, da smo ljudi prosili za pomoč in da se nam pridružijo.
Izsledila sem lokalne glasbenike in druge umetnike
in pojavili so se pred našimi nastopi,
podajali klobuk,
potem pa so se nam pridružili na odru.
Tako smo imeli naključno ponudbo nenavadnih cirkuških gostov.
Potem se je pojavil Twitter
in stvari so postale še bolj magične,
saj sem lahko v hipu zaprosila za karkoli kjerkoli.
Če sem potrebovala klavir za vajo,
sem bila že uro kasneje na domu kakega oboževalca.
Tole je v Londonu.
Ljudje so nam prinašali doma pripravljeno hrano
iz vseh koncev sveta v zaodrje, kjer smo skupaj jedli.
Tole je v Seattlu.
Oboževalci, ki so delali v muzejih ali trgovinah
ali na kakršnikoli javni površini so pomahali,
če sem se kar naenkrat odločila za spontan, brezplačen nastop.
Tole je knjižnica v Aucklandu.
V soboto sem čivknila za tale zabojček in klobuk,
ker ju nisem želela tovoriti s seboj iz vzhodne obale.
Dobila sem jih, zahvaljujoč Chrisu iz Newport Beacha,
ki vas pozdravlja.
Nekoč sem čivknila: "Kje lahko v Melbournu kupim neti posodico?"
Medicinska sestra mi jo je pripeljala
ravno v tem trenutku v lokal, kjer sem bila
in kupila sem ji smoothie.
Sedeli sva tam in se pogovarjali o negovanju in smrti.
Obožujem to naključno bližino,
kar je dobro, ker veliko couchsurfam.
V dvorcih, kjer vsak član ekipe dobi svojo sobo,
ampak ni wirelessa
in v pankerskem skvotu,
kjer vsi spimo na tleh v sobi brez WCja,
ampak z wirelessom, kar je očitno boljša izbira.
(Smeh)
Nekoč je moja ekipa prišla s kombijem v zelo revno četrt Miamija,
kjer smo ugotovili, da je naša couchsufring gostiteljica
osemnajstletno dekle, ki še vedno živi pri starših.
Vsi člani njene družine so bili ilegalni imigranti iz Hondurasa.
Tisto noč je vsa njena družina
prespala na kavčih in ona je spala pri svoji mami,
da smo mi lahko spali na posteljah.
Ko sem ležala tam sem razmišljala:
"Ti ljudje imajo tako malo.
Je to pošteno?"
In zjutraj
nas je njena mama učila delati tortilje
in hotela mi je podariti Biblijo,
potem me je povabila na stran in mi povedala v polomljeni angleščini:
"Tvoja glasba je zelo pomagala moji hčerki.
Hvala, da ste bili naši gostje. Zelo smo vam hvaležni."
In pomislila sem: "Je pošteno".
To je to.
Nekaj mesecev kasneje sem bila v Manhattnu,
čivknila sem za prenočišče in ob polnoči
sem pozvonila na Lower East Side,
ko sem pomislila, da tega še nikoli nisem počela sama.
Vedno smo bili z bendom ali ekipo.
Je to to, kar počnejo neumni ljudje?
(Smeh)
Ali neumni ljudje tako umrejo?
Še preden si lahko premislim, se vrata odprejo.
Ona je umetnica.
On je finančni bloger za Reuters.
Natočijo mi kozarec rdečega vina
in ponudijo mi kopel.
Imela sem mnogo noči, takšnih in drugačnih.
Torej, veliko couchsurfam, veliko tudi crowdsurfam.
Mislim, da sta couchsurfanje in crowdsurfanje
v osnovi eno in isto.
Padeš v svoje občinstvo
in si vzajemno zaupaš.
Nekoč sem vprašala člane naše predskupine,
če bi želeli med občinstvo s klobukom,
da bi dobili nekaj denarja, kar sem sama veliko počela.
Kot ponavadi je bil bend navdušen,
en od članov pa mi je rekel,
da se ne bi mogel pripraviti do tega.
Zdelo se mu je, kot da bi prosjači tam s klobukom.
Prepoznala sem ta strah.
Strah "Je to pošteno?"
in strah "Najdi si službo."
Medtem je moj bend postajal vse bolj pomemben.
Podpisali smo pomembno pogodbo.
Naša glasba je mešanica panka in kabareta.
Ni za vsakogar.
No, mogoče za vas je.
(Smeh)
Podpisali smo in navdušeno smo se lotili nove plošče.
Ko je plošča izšla, se je prodalo kakih 25.000 izvodov
v prvih nekaj tednih,
založba pa je menila, da je to premalo.
Vprašala sem: "25.000, ni to veliko?"
Oni pa: "Ne, prodaja upada.
To je neuspeh."
In so odšli.
Ravno v tem času, ko pojem in se objemam po nastopu,
pride do mene tip,
mi da 10 dolarski bankovec
in reče:
"Žal mi je, vaš CD sem si zapekel od prijatelja."
(Smeh)
"Bral sem tvoj blog in vem, da ne maraš svoje založbe.
Zato bi ti rad dal ta denar."
To se je začelo dogajati redno.
Postala sem klobuk po svojih nastopih,
sama sem morala stati tam in vzeti pomoč od ljudi
in v nasprotju s tipom iz predskupine,
sem imela veliko prakse s tem.
Hvala.
In takrat sem se odločila,
da bom svojo glasbo ponudila zastonj.
Na spletu, kadarkoli
in je Metallica tam, Napster, slabo;
Amanda Palmer tu
in spodbujala bom torrente, download, deljenje,
ampak bom prosila za pomoč,
ker sem na ulici videla, da deluje.
Izborila sem si prekinitev pogodbe in za naslednji projekt
z novim bendom, The Grand Theft Orchestra,
sem se obrnila k crowdfundingu.
Vrgla sem se med tisoče povezav, ki sem jih ustvarila
in prosila to množico, da me ujame.
Cilj je bil, da zberemo 100.000 dolarjev.
Oboževalci so me podprli z 1,2 milijona,
kar je bil največji glasbeni crowdfunding projekt do takrat.
(Aplavz)
Vidite lahko, koliko ljudi je sodelovalo.
Okoli 25.000.
Mediji so me spraševali:
"Amanda, glasbeni posel se potaplja ti pa spodbujaš piratstvo.
Kako si prisilila ljudi, da so plačali za glasbo?"
Pravi odgovor je: "Nisem jih prisilila.
Prosila sem jih."
Skozi to dejanje,
sem se povezala z njimi.
In ko se povežeš z ljudmi, ti želijo pomagati.
To se mnogim umetnikom ne zdi ravno logično.
Nočejo prosit za stvari.
In tudi ni lahko.
Ni lahko prositi.
Veliko umetnikov ima težavo s tem.
Ko prosiš, si ranljiv.
Bila sem deležna veliko online kritik,
ker sem, po uspehu na Kickstarterju
nadaljevala s to noro prakso crowdsoursinga
in še posebej zato, ker sem spraševala glasbenike,
naše oboževalce, če se nam pridružijo na odru
za nekaj pesmi, v zameno za ljubezen, vstopnice in pivo
in takole so priredili mojo podobo in jo objavili na spletu.
To boli na zelo poznan način.
Ko ljudje rečejo:
"Ne smeš več prositi za tako pomoč",
me spominjajo na ljudi, ki se iz svojih avtomobilov derejo: "Najdi si službo."
Ker niso bili z nami na pločniku,
niso mogli videti izmenjave
med menoj in mojo publiko,
izmenjave, ki se je nam zdela zelo poštena, njim pa je tuja.
Tole morda ni najbolj varno početje.
To je zabava za moje Kickstarter podpornike v Berlinu.
Na koncu noči sem se slekla in vsi so lahko risali po meni.
Tole vam povem: če želite izkusiti
prvinsko občutje zaupanja tujcem --
(smeh)
priporočam tole,
zlasti, če so ti tujci pijani Nemci.
(Smeh)
To je bila prava "ninja-stopnja" povezave z oboževalci,
kajti, kar sem zares govorila, je bilo:
"Toliko vam zaupam.
Vam lahko?
Pokažite mi."
Večino človeške zgodovine,
so bili glasbeniki in umetniki del skupnosti.
Bili so povezovalci in pobudniki, ne pa nedostopne zvezde.
Slava pomeni, da te veliko ljudi obožuje iz daljave.
Toda internet
in vsebina, ki jo lahko prosto delimo tam,
nas pelje nazaj.
Da te nekaj ljudi ljubi od blizu
in da je teh nekaj ljudi dovolj.
Mnogo ljudi je zmedenih glede ideje
o drugačni prodaji.
Zdi se jim nepredvidljiva in tvegana. Toda, vse kar sem počela:
Kickstarter, ulica, od vrat do vrat,
tega ne vidim kot tveganje,
pač pa kot zaupanje.
Spletna orodja se približujejo temu,
da bo izmenjava postala tako lahka in instinktivna
kot je na ulici.
Toda tudi najodličnejša orodja nam ne bodo pomagala,
če se ne moremo soočiti en z drugim
in če ne zmoremo dajati in prejemati brez strahu.
In še pomembnejše:
prositi brez sramu.
Skozi svojo glasbeno kariero
sem skušala srečevati ljudi na spletu, kot takrat, ko sem stala na škatli.
Blogam in čivkam ne le o datumih koncertov
in o novih videih, ampak tudi o našem delu in naši umetnosti,
o naših strahovih in naših mačkih,
o naših napakah.
Na ta način vidimo en drugega.
In ko se zares vidimo,
si želimo pomagati.
Mislim, da si ljudje postavljajo napačno vprašanje.
Sprašujejo se, kako prisiliti ljudi, da bodo plačali glasbo.
Kaj če bi se začeli spraševati,
kako dopustiti ljudem plačati za glasbo?
Hvala.
(Aplavz)