(Udahne, izdahne)
Nisam uvijek živjela od glazbe.
Oko pet godina nakon što sam diplomirala
na uvaženom sveučilištu humanističkih znanosti,
ovo je bio moj dnevni posao.
Bila sam samozaposleni živući kip imena Nevjesta od 2,5 metra.
Volim ljudima govoriti da mi je to bio posao
jer svi žele znati
tko su ti čudaci u stvarnom životu.
Zdravo.
Jednog sam se dana obojila u bijelo, stala na kutiju,
stavila šešir ili limenku ispred nogu
i kad bi netko prošao i ubacio novac,
pružila bih mu cvijet i intenzivno ga pogledala.
Kad ne bi uzeo cvijet,
ubacila bih izraz tuge i čežnje
dok bi on odlazio.
(Smijeh)
Imala sam uistinu duboke susrete s ljudima,
posebice s usamljenima koji su djelovali
kao da tjednima nisu ni s kim razgovarali,
a zajedno bismo imali jedan prekrasan trenutak
dugog kontakta očima dopuštenog na gradskoj ulici
i pomalo bismo se i zaljubili.
Moje oči bi rekle: "Hvala. Vidim te."
A njihove bi rekle:
"Mene nitko nikad ne vidi. Hvala ti."
Ponekad bi me ljudi i maltretirali.
Vikali bi iz svojih auta:
"Nađi si posao!"
A ja bih pomislila: "Ovo jest moj posao."
Ali zaboljelo bi me jer bih se pobojala
da radim nešto što nije dostojno posla,
što je nepošteno i sramotno.
Nisam imala pojma da na ovoj kutiji dobivam savršeno obrazovanje
za posao u glazbenoj industriji.
Svim prisutnim ekonomistima
možda će biti zanimljivo da sam zarađivala prilično predvidivu svotu,
što me šokiralo
s obzirom na to da nisam imala stalne klijente,
ali uglavnom sam zarađivala 60 dolara utorkom i 90 dolara petkom.
Bilo je dosljedno.
U međuvremenu sam išla na lokalne turneje
i svirala u noćnim klubovima sa svojim bendom, Dresden Dolls.
Ovo sam ja za klavijaturama i genijalan bubnjar.
Pisala sam pjesme i na kraju smo počeli
zarađivati dovoljno da nisam više morala raditi kao kip.
Kad smo počeli ići na turneje
nisam htjela izgubiti taj osjećaj
izravnog kontakta s ljudima jer sam ga obožavala.
I tako smo nakon svakog nastupa dijelili autograme,
grlili obožavatelje, družili se i pričali s ljudima,
stvorili smo umjetnost od pitanja ljudi da nam pomognu
i pridruže nam se, ja bih našla lokalne glazbenike
i umjetnike koji bi stali ispred mjesta našeg nastupa
i skupljali donacije,
nakon čega bi nam se pridružili na pozornici
pa smo imali jedan rotirajući švedski stol čudnih i nasumičnih cirkuskih gostiju.
Pojavom Twittera
sve je to postalo još čarobnije, jer smo mogli odmah pitati
za bilo što bilo gdje.
Trebao bi mi klavir za vježbu
i za sat vremena bila bih u kući nekog obožavatelja. Ovo je u Londonu.
Diljem svijeta ljudi bi nam donosili domaću hranu
i hranili nas nakon koncerata i jeli s nama. Ovo je u Seattleu.
Obožavatelji koji rade u muzejima i trgovinama
ili bilo kakvom javnom prostoru podržali bi nas
kad bih ja odlučila održati spontane, besplatne koncerte.
Ovo je u knjižnici u Aucklandu.
U subotu sam preko Twittera tražila ovu kutiju i šešir
jer nisam htjela vući svoje s Istočne obale,
i dao mi ih je Chris
iz Newport Beacha koji vas pozdravlja.
Jednom sam na Twitteru pitala gdje u Melbourneu pronaći Neti Pot.
Jedna medicinska sestra donijela mi je jedan
istog trena u kafić u kojem sam bila
pa sam joj kupila smoothie
i satima smo pričale o sestrinstvu i smrti.
Obožavam tu vrstu nasumične bliskosti,
što je odlično, jer se često spavam na kaučima nepoznatih ljudi.
U dvorcima gdje svatko od moje ekipe dobije vlastitu sobu,
ali nema Interneta, i u pankerskim skvotovima
gdje su svi na podu u jednoj sobi bez kupaone,
ali ima Interneta pa je to očito bolja opcija.
(Smijeh)
Moja ekipa jednom se dovezla kombijem
u jako siromašnu četvrt Miamija
i doznali smo da je naš domaćin te večeri
18-godišnja djevojka koja još uvijek živi kod kuće
sa svojom obitelji ilegalnih imigranata iz Hondurasa.
I te je noći cijela njena obitelj
spavala na kaučima, a ona je spavala s mamom
tako da mi možemo spavati u njihovim krevetima.
Ležala sam misleći
kako ovi ljudi imaju tako malo.
Je li ovo pošteno?
Ujutro nas je njena mama naučila
kako raditi tortilje i htjela mi je dati Bibliju
pa me odvela sa strane i rekla mi na lošem engleskom
"Vaša je glazba jako pomogla mojoj kćeri.
Hvala vam što ste bili s nama, jako smo vam zahvalni."
I pomislila sam: Ovo jest pošteno.
To je to.
Par mjeseci kasnije kad sam bila na Manhattanu
preko Twittera sam potražila madrac na sklapanje, i u ponoć,
dok sam zvonila na vratima u Lower East Side-u,
palo mi je na pamet da ovo nikad nisam radila sama.
Uvijek sam bila sa svojim bendom ili ostatkom ekipe.
Je li ovo nešto što rade glupi ljudi? (Smijeh)
Umiru li ovako glupi ljudi?
I prije nego sam se stigla predomisliti, vrata su se naglo otvorila.
Ona je umjetnica. On je financijski blogger za Reuters.
Toče mi čašu crvenog vina
i nude mi kupku,
a takvih sam noći imala već tisuće.
Često spavam na tuđim kaučima. I često "surfam" kroz publiku.
Mislim da su surfanje po kaučima i kroz publiku
skoro ista stvar.
Padaš u publiku
i vjerujete jedni drugima.
Jednom sam pitala jednu predgrupu
žele li ići sa šeširom kroz publiku
da bi skupili više novca, što sam i sama često činila.
Kao i inače, bend je bio oduševljen,
ali jedan tip iz benda
rekao mi je da se ne može natjerati na to.
Osjećao bi se kao prosjak.
I prepoznala sam njegov strah od "Je li to pošteno?" i "Nađi pravi posao."
U međuvremenu je moj bend postajao sve popularniji.
Potpisali smo ugovor s ogromnom izdavačkom kućom.
A naša glazba je mješavina punka i cabareta.
Nije za svakoga.
Možda je za tebe.
Potpisali smo ugovor i započelo je uzbuđenje koje je dovelo do našeg drugog albuma.
Kad smo ga objavili, prodalo se 25 000 primjeraka u prvih nekoliko tjedana,
što je za kompaniju bio neuspjeh.
Rekla sam: "Zar 25 000 nije puno?"
A oni su rekli: "Ne, prodaja opada. To je neuspjeh."
I otišli su.
U to isto vrijeme, kad sam davala autograme i zagrljaje nakon nastupa
prišao mi je čovjek,
dao mi novčanicu od 10 dolara
i rekao:
"Oprosti, spržio sam tvoj album od prijatelja."
(Smijeh)
"Ali čitam tvoj blog, znam da mrziš svoju izdavačku kuću.
Želim ti dati ovaj novac."
I to se počelo stalno događati.
Ja sam postala onaj šešir nakon svojih nastupa,
ali moram fizički stajati tamo i primati pomoć od ljudi.
Za razliku od tipa iz predgrupe,
ja sam se zapravo dosta uvježbala dok sam tako stajala.
Hvala.
U tom sam trenutku odlučila
davati svoju glazbu besplatno
preko interneta kad god mogu.
Metallica je ovdje, Napster, to je loše.
Amanda Palmer je ovdje i poticat ću sve da
koriste torrente, downloadaju glazbu i dijele je, ali ću pitati za pomoć
jer sam vidjela da to funkcionira na ulici.
Izborila sam se za raskid ugovora s izdavačkom kućom i sa svojim idućim projektom,
s novim bendom imena Grand Theft Orchestra,
okrenula sam se "crowdfundingu" ili financiranju kroz publiku.
Pala sam u tisuće veza koje sam stvorila
i pitala publiku da me uhvati.
Cilj mi je bio skupiti 100 000 dolara.
Moji obožavatelji su skupili gotovo 1,2 milijuna
što je najveći projekt financiranja kroz publiku do danas.
(Pljesak)
Vidi se o koliko se ljudi radi.
To je oko 25 000 ljudi.
Mediji su me pitali: "Amanda,
glazbena industrija tone, a ti potičeš piratstvo.
Kako si navela ove ljude da plate glazbu?"
Pravi odgovor jest da ih nisam navela. Pitala sam ih.
Kroz sam čin pitanja ljudi
povezala sam se s njima,
a kad se povežeš s nekim, oni ti žele pomoći.
To je nešto što ide protiv intuicije brojnih umjetnika.
Ne žele pitati za stvari.
Ali to nije lako. Nije lako pitati.
I puno umjetnika s time ima problema.
Pitati za nešto čini te ranjivim.
Nakon uspjeha na Kickstarteru,
mnogi su me kritizirali
zbog nastavljanja mog ludog načina financiranja uz pomoć publike,
a posebice zbog toga što sam pitala glazbenike
koji su naši obožavatelji da nam se pridruže na pozornici
na nekoliko pjesama u zamjenu za ljubav, karte i pivo.
Na jednoj web stranici pojavila se
ova obrađena slika.
Zaboljelo me na veoma poznat način.
Kad su mi ljudi rekli: "Više ti nije dopušteno
pitati za pomoć na takav način",
sjetila sam se onih ljudi koji su iz auta vikali: "Nađi pravi posao."
Jer nisu bili s nama na ulici
i nisu vidjeli razmjenu
koja se odvijala između mene i moje publike,
razmjenu koja je nama bila vrlo poštena, ali njima nepoznata.
U redu, ovo je malo neprimjereno za posao.
Ovo je zabava u Berlinu za moje podržavatelje na Kickstarteru.
Na kraju večeri sam se skinula i dala svima da crtaju po meni.
Mogu vam reći, ako želite iskusiti onaj
duboki osjećaj vjerovanja nepoznatim ljudima,
preporučam ovo,
posebice ako su ti nepoznati ljudi pijani Nijemci.
Ovo je bila najviša razina povezanosti s obožavateljima,
jer ono što sam ovime uistinu govorila jest:
Ovoliko vam vjerujem.
Trebam li? Pokažite mi.
Većinu ljudske povijesti,
glazbenici i umjetnici dio su zajednice
koji povezuju i otvaraju, a ne nedodirljive zvijezde.
Biti poznata ličnost je kad vas puno ljudi voli iz daljine,
ali Internet i sadržaj
koji ondje možemo slobodno dijeliti
vraćaju nas korijenima.
Radi se o tome da vas nekoliko ljudi voli iz blizine
i o tome da je to dovoljno.
Mnogo ljudi zbunjuje ideja
o nedostatku etikete s cijenom.
Vide to kao nepredvidivi rizik, ali stvari koje sam sama radila,
Kickstarter, ulica, zvono na vratima,
te stvari ne smatram rizikom.
Smatram ih povjerenjem.
Online alati koji razmjenu
čine toliko lakom i instinktivnom kao na ulici
sve su nam bliže.
Ali ni savršeni alati nam neće pomoći
ako se ne možemo suočiti jedni s drugima,
davati i primati bez straha,
i, što je još važnije,
pitati bez srama.
Svoju glazbenu karijeru provela sam
pokušavajući se susretati s ljudima na Internetu
kao onda kad sam stajala na kutiji
pa na blogu i Twitteru nisam pisala samo o datumima turneje
i o svom novom videu, već o našem radu i našoj umjetnosti,
o našim strahovima, mamurlucima i pogreškama,
i tako vidimo jedni druge.
Mislim da, kad zbilja vidimo jedni druge,
želimo jedni drugima i pomoći.
Mislim da su ljudi opsjednuti pogrešnim pitanjem,
a to je: "Kako navesti ljude da plate glazbu?"
Što kad bismo se počeli pitati:
"Kako ljudima dopustiti da plate glazbu?"
Hvala.
(Pljesak)