לא יכולתי להשתמש במיקרופון הרגיל, כי הוא אמור להיתפס במשהו
שאותו מזהה רק מגלה המתכות בנמל התעופה.
(צחוק)
טוב, באתי לבקש מכם להתאהב במוחו של האמן.
המטרה שלי היא לשכנע אתכם.
אעשה זאת במספר דרכים.
בעיקר, אעבור ברפרוף על ההיסטוריה,
ואראה לכם כמה חשובות האמנויות בתרבות האנושית.
אראה לכם את הדרכים המיוחדות בהן חושבים האמנים.
מדוע אני עושה זאת?
כי אני אמנית בעצמי, והנה ההוכחה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
או שאני אמנית או שאני צרפתית.
אני מציירת קצת, מיד תראו,
ועוסקת בצילום ובאמנות קהילתית.
זהו ציור שלי מ-1960, בניו-אורלינס
ואולי התנסיתם בזה גם אתם:
ציור בצבעי ידיים, כשהייתם קטנים מאד.
זה כיף, נכון? טובלים ידיים בצבעים, הכל רך ונוזלי.
מתמרחים בזה, טועמים את זה.
עושים בבית בלגן.
אך מה שחשוב: אתם מביעים את עצמכם, לפעמים עוד לפני שלמדתם לדבר.
העניין אצל אמנים הוא שלעולם איננו ממש מתבגרים מזה.
אלה באמת חיים נהדרים.
אבל הסיבה השניה והרצינית יותר לכך שאני רוצה להעביר לכם
בעצם מסר בזכות האמנות,
היא כי אני גרה בניו-יורק,
פעם עבדתי במערכת בתי הספר הציבוריים של ניו-יורק,
ולימדתי ילדים ברובע העוני על אמנות.
ומה שגיליתי הוא שילדים שחיים חיי הזנחה והתעללות,
כשמניחים בידיהם חומרי אמנות,
הרי שבמשך הזמן שמאפשרים להם להיות אמנים,
חייהם מתמלאים חדווה.
ונהדר לראות את זה.
כאמנית, אני גם נאבקת בסטריאוטיפים.
מכירים כאלה שחושבים שמצב-רוח רע הוא יצירתיות?
או אמנים שמוצאים את היצירתיות בתוך הבקבוק?
בעיני, הסטריאוטיפ הגרוע מכל, שמיוצג כאן, באוזן המדממת של ון-גוך,
הוא אגדת האמן המעונה שאני ממש לא מאמינה בה.
אין צורך... שוב, בעיני, האמנות מלאה בחדווה.
כמו כן, סטריאוטיפים באים ממקום מסוים;
בפולין מייצרים וודקה נהדרת, אז כל הכבוד לפולין.
(צחוק ומחיאות כפיים)
אוי ואבוי.
אבל ברצינות, ממש עכשיו,
נראה שכל העולם עובר שלב של הערכה מחודשת.
יש שרואים בכך מיתון כלכלי;
אנו מעריכים מחדש את המשמעות של כסף, של שגשוג,
במה אנו רוצים להשקיע כדי שהעולם ישרוד.
ואינני רוצה לראות שהאמנות תושלך הצידה,
כי היא נראית לא-מעשית או לא-נחוצה.
לכן אראה לכם את תפקיד האמן ב-30,000 שנות היסטוריה,
אעבור על זה מהר.
אינני יכול לומר לכם בדיוק מה עבר במוחו
של האמן הפליאוליתי הזה,
אבל ברור לי שהוא צייר במדוייק את העולמות סביבו
כולל קבוצות כוכבים וחיות,
וההנחה היא שהוא יצר מרחב של פולחן,
והפולחן, כמובן, חשוב לנו מאד כבני-אדם.
יש מומחים שסבורים שבני האדם
ניחנו בצורך מולד להפוך דברים מסוימים למיוחדים.
כשהולכים למוזיאון ומתבוננים באובייקטים האלה,
יש דברים מיוחדים שחושפים לפנינו תרבויות עבר,
ואיך אנשים חשבו פעם.
בתקופה היוונית הקלאסית,
שיש הרואים בה את תחילת התרבות המערבית שלנו,
אמנים יצרו פסלים ופסלונים נפלאים שהיו במקור רבגוניים
וכיום דהו והחווירו, אך אנו עדיין מעריצים אותם
בשל יופיים והמתמטיקה שלהם.
חשכת ימי הביניים לא היתה אפלה במיוחד לאמנים.
למען האמת, הם היו אחראיים במידה עצומה לתפוצת הנצרות,
משימה לא קלה, בכל אסיה הקטנה,
בעזרת ציורים.
הרנסנס הוא שנתן לנו אמנים כוכבי-על,
האנשים שאנו מכירים כיום: לאונרדו דה-וינצ'י, מיכלאנג'לו, רפאל.
אנשים שאנו מעריצים את היצירתיות וכושר ההמצאה שלהם,
והם עדיין המופתים שלנו.
הנה לאונרדו דה-וינצ'י
משוחח עם האפיפיור על הנושא.
אבל לפני כמאה שנה, האמנות השתנתה,
והמוקד עבר מן האובייקט אל הרעיון.
ולפעמים זה מרגיז ומבלבל אנשים,
כמו עם המשתנה של דושאן,
חפץ רגיל שהוצג כיצירת אמנות.
ולעתים זה מזיק לעניין האמנותי,
כי כעת נדרש מעט יותר זמן להבין את היצירה.
אנו בעידן הפוסט-פוסט-מודרניזם,
ואני בטוחה שלא משנה באיזה תחום אתם עוסקים,
עדיין אינני יודעת בדיוק איך הטכנולוגיות הדיגיטליות
עתידות בסופו של דבר לשנות את האמנות.
הן עדיין חדשות מדי, אבל אנו בהחלט משתמשים בהן.
אז כאן, בלב ההרצאה שלי, אראה לכם איך אמנים חושבים,
ואני מודיעה מראש שכמובן, לא רק אמנים חושבים ככה,
יש גם מדענים ואנשי-עסקים יצירתיים,
ואני גם מודיעה מראש
שכמובן, ש-13 דקות הן פישוט-יתר של הנושא.
אך הבה אתחיל ואומר שזה מבוסס על נסיוני האישי
כאמנית, כמרצה לאמנות, ו--
אני גם קוראת המון על מדעי ההכרה והחברה,
ואני יודעת שכיום ידוע לנו יותר
איך אנשים לומדים ומה מניע אותם,
ושאנו חיים כיום בתקופה מרגשת ביותר.
ראשית: אמנים רואים היטב. יש לנו ראיה וחזון.
וייתכן שהמטרה מס' 1 של החינוך לאמנויות
היא לפתח חוש התבוננות חד,
זה חשוב מאד.
באנגלית, המילה "לראות", ונאמר לי שגם בפולנית,
היא נרדפת למילה "להבין".
כשרואים נוצר חזיון, וזה יותר מאשר סתם לראות בעיניים.
זאת היכולת לדמיין עתיד ולהמציא דברים.
האמנים מזהים בעיות,
וזה קצת שונה מאשר לפתור בעיות,
וזה מה שעושים מעצבים.
האמנים מתבוננים בעולם,
מצרפים פיסות מפה ומשם ויוצרים תרבות,
ואז מפרשים מחדש את התרבות ומציגים זאת לפניה.
זאת למעשה תכליתו של האמן החזותי.
האמנים מודעים לעצמם,
וזאת דרך טובה מאד להתמודד עם העולם,
במיוחד כשכולם מתעסקים בשונה או באחר.
כשרואים יצירת אמנות,
מציצים לתוך מוחו של האמן,
ורבים מאמינים שאמנות היא תהליך של יצירת משמעות.
אני מאמינה שכאשר המודעות העצמית דועכת,
אולי זה מרחיק לכת, אך אז קורים לתרבות דברים רעים.
זוכרים, לפני כשנה?
ברני מיידוף המסכן, שנרקב בכלא.
אז אני מעודדת את כולנו לחשוב על רמות המודעות העצמית שלנו.
אמנים הם מומחים במשחק.
זוכרים את צבעי הידיים?
באמת כיף לעבוד עם החומרים האלה,
של האמנות החזותית, ציור ופיסול.
כיף גם לחשוב על רעיונות חדשים,
ולשוחח עליהם עם אנשים.
אם תבדקו בארכיון של TED, סטיוארט בראון יאמר לכם
שהמשחק בחיי האדם
הוא טוב וחשוב לנו להפליא.
האמנים בוחרים בקושי.
זה מתחיל כשאתם מכריזים בפני הוריכם
שאתם רוצים להיות אמנים והם פורצים בבכי.
(צחוק)
וקשה גם להתפרנס מזה. מרביתנו נאבקים על הקיום.
כמובן, יש כמה כוכבי-על באמנות.
הנה מיכלאנג'לו במשימתו הקשה.
תארו לעצמכם שאתם בוהים בגוש ענק של שיש לבן,
ומנסים לחלץ את פסל דויד שלכוד בתוכו.
לא משימה קלה.
האמנים הם רב-תחומיים.
כי כיום, כמעט כל דבר יכול לשמש נושא לאמנות,
אנו בוחנים תחומים אחרים, מנהלים שיחות.
אבל בשיא הכנות, לא קל לשתף פעולה,
אולי תשמעו היום משהו על זה, במסגרת נושא הכנס.
אראה לכם מה קורה לפעמים
כשאמנים מנסים לשתף פעולה ביניהם. (צחוק)
למען הכנות, הייתי חייבת להכניס את זה.
אמנים חושבים ומבקרים.
במערכת החינוך שלנו לאמנות,
יש לנו טקס של "ביקורת חדר העבודה",
ובו מתכנסים מספר מוחות ועוסקים בפרשנות,
ויוצרים משמעות סביב אובייקט אמנותי.
זה היה לפני המצאת המונח "מיקור המון", בסדר?
אנו מקשיבים לרעיונות של אחרים בנוגע למה שאנו יוצרים,
ומאד מתעמקים בזה.
וזאת למעשה מיומנות ביקורתית חיונית.
אז אם נחזור להתחלה,
מה שאולי נראה לא-נחוץ מבחינה תרבותית,
הוא אולי מה שהכי חשוב מכל. כך אני טוענת.
לכן עלינו לנהוג בזהירות
לגבי מה שאנו משליכים ככל שאנו מתקדמים,
ולחשוב איך ייראה העולם.
מי מחליט מהו הערך הכי חשוב בתרבות
ובמיוחד בחינוך?
התשובה פשוטה: אתם.
כולנו. כולנו יוצרים תרבות
בדרכים החיוביות ביותר שעולות בדעתנו, יש לקוות.
ב-1957, הסובייטים הפחידו את קובעי המדיניות בארה"ב,
כששוגר לוויין ה"ספוטניק".
זה אולי נראה מזמן, אבל זה ממש השפיע
על מערכת החינוך האמריקנית.
לימודי האמנויות צומצמו,
ולעומתם תוגברו המתמטיקה והמדעים בתכנית הלימודים בבתי הספר שלנו.
אבל מה שעצוב, לדעתי, הוא שזה לא ממש עזר לנו.
כשחיפשתי חומר להרצאה הזאת,
ארה"ב דורגה במקום ה-25 בעולם
בציוני מבחנים במתמטיקה, במדעים ובקריאה.
ממש אחרי לטביה,
בלי להעליב את לטביה.
אז אני חושבת שכדאי לשגר לוויין חדש לכבוד המאה ה-21,
בעזרת שיתוף-פעולה גלובלי.
וכך ייראה הלוויין שלי.
כזה שכולנו נוכל לשאת אליו עיניים ולהביט בו
כשנתבונן בכוכבים, כמו קופרניקוס.
אז אני רוצה שתתאהבו בחשיבה האמנותית.
לדעתי, לא משנה במה אתם עוסקים...
ואין לי ספק שכולכם עושים דברים מדהימים,
עוסקים בחדשנות או בניהול שינויים,
או בפרט בעסקים, אתם כבר תמצאו את החיבור.
אני מבקשת שאת האמנויות תציבו ממש במרכז.
שתכניסו יותר אמנות ליום שלכם.
שתביטו סביב ותראו את היופי שמקיף אתכם,
ושתספקו תמיכה לאמנויות, בפרט בחייהם של הילדים, בסדר?
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
ראלף טלמונט: חכי רגע. האם המיקרופון עדיין פועל?
הרעיון שלך, של המשחק,
שאישית, בעיני הוא מרתק,
אבל זה לא כאן ולא שם.
איך לדעתך המשחק
מתקשר לאותם אמנים
שמנסים למנוע אלימות כזאת,
ואולי מחפשים דרכים לשפר את שיתוף הפעולה,
ואיך לדעתך זה יכול להשתקף
במובן הרחב יותר?
לורי קנט: בעיני יש כלי מיני סוגים של משחק.
הרגשת המשחק היא כאשר מאבדים את תחושת הזמן,
כשאדם לומד עוד אודות עצמו,
וזה, שוב, מכין אותו טוב מאד לשיתוף-פעולה.
שיתוף-פעולה הוא עניין של הקשבה ואמפתיה
ואם רוצים להכליל יותר,
הייתי אומרת שאדם רגיש יכול להיעשות לאמן
ולהיות ממש טוב בכישורים הבין-אישיים האלה.
זה עונה על שאלתך, ראלף?
ר"ט: נראה לי. ל"ק: זה היה בוחן-פתע.
ר"ט: תודה לך, לורי. ל"ק: תודה.
(מחיאות כפיים)