Vull que imagineu
l'avanç que això va representar
per a les dones que eren víctimes de violència
als anys 80
Venien a la sala d'emergències
amb el que la policia anomenava "una baralla entre estimats"
i jo veia una dona que havia estat colpejada
veia un nas trencat i un canell trencat
i els ulls inflats.
Com a activistes, trèiem les nostres Polaroids,
li fèiem una foto,
esperàvem 90 segons,
i li donàvem la seva foto.
I llavors ella tenia
la prova que necessitava per a anar als jutjats.
Estàvem fent que allò invisible es tornés visible.
He estat fent això durant trenta anys.
He format part d'un moviment social
que ha estat treballant per a aturar
la violència contra les dones i els nens.
I durant tots aquells anys,
he tingut la creença absolutament apassionada,
i de vegades no popular,
que aquesta violència no és inevitable,
sinó apresa, i si és apresa,
pot ser desapresa i pot ser previnguda.
(Aplaudiments)
Per què crec això?
Perquè és cert.
És absolutament cert.
Entre el 1993 i el 2010,
la violència domèstica entre les dones adultes
als Estats Units
ha baixat en un 64%,
i això és una molt bona notícia.
(Aplaudiments)
64%, però, com hem arribat a això?
Teníem els ulls ben oberts.
Fa trenta anys, les dones eren colpejades,
eren assetjades, eren violades,
i ningú no en parlava.
No hi havia justícia.
Com a activista, això no era prou.
Així que el primer pas en aquest camí
era organitzar-nos,
i vam crear aquesta extraordinària
xarxa clandestina de dones increïbles
que van obrir refugis,
i si no obrien refugis,
obrien les seves cases
per tal que les dones i els nens poguessin estar segurs.
I sabeu què més vam fer?
Veníem el pa que fèiem, rentàvem cotxes,
i fèiem tot allò que podíem per a recaptar fons,
i llavors va arribar un punt que vam dir
és el moment d'anar
al govern federal
i demanar que paguin tots aquests
serveis extraordinaris que estan salvant les vides de les persones.
Correcte? (Aplaudiments)
I llavors, el segon pas,
sabíem que era necessari canviar les lleis.
Així que vam anar a Washington,
i vam pressionar per la primera part de la legislació.
I m'enrecordo d'anar caminant pels salons
del Capitoli dels Estats Units,
i jo tenia uns trenta anys i un propòsit a la meva vida,
i no podia imaginar
que algú pogués arribar a desafiar
aquesta part important de la legislació.
Probablement tenia 30 anys i era ingènua.
Però vaig sentir a parlar d'un congressista
que tenia un punt de vista molt, molt diferent.
Sabeu com l'hi deia
a aquesta part important de la legislació?
L'hi deia "Llei d'Eliminar la Diversió del Matrimoni".
La "Llei d'eliminar la diversió del matrimoni".
Senyores i senyors, era l'any 1984
als Estats Units, i tant de bo hagués tingut Twitter.
(Riures)
Deu anys i molta feina després,
vam aconseguir la "Llei de Violència Contra les Dones"
que és una llei que canvia vides
i que també n'ha salvat moltes. (Aplaudiments)
Gràcies.
Estava orgullosa de ser part d'aquesta feina,
i es van canviar les lleis
i es van fer arribar milions de dòlars a les comunitats locals.
I sabeu què més es va fer? Es van recollir dades.
I us he de dir que m'apassionen les dades.
De fet, sóc una fanàtica de les dades.
Estic segura que hi ha un munt de fanàtics de les dades aquí.
Jo sóc una fanàtica de les dades,
i la raó d'això és que em vull assegurar
que si ens gastem un dòlar, el programa funcioni,
i si no funciona, que canviem de pla.
També vull dir una altra cosa:
No aconseguirem resoldre aquest problema
construint més presons
ni tan sols construint més refugis.
Es tracta de l'apoderament econòmic de les dones,
de curar els petits que estiguin ferits,
i de Prevenció amb "P" majúscula.
Així que el tercer pas d'aquest camí
és que sabem que si volem continuar progressant
haurem d'apujar el volum,
haurem d'augmentar la visibilitat,
i haurem d'involucrar a la gent.
Sabent això, vam anar al Consell de Publicitat,
i els vam demanar que ens ajudessin
a construir una campanya esducativa.
I vam mirar arreu del món, a Canadà,
Austràlia, Brasil i parts de l'Àfrica,
i vam agafar el seu coneixement
i vam construir la primera
campanya nacional d'educació pública
anomenada "No hi ha Excusa per a la Violència Domèstica".
Mireu un dels nostres anuncis.
(Video) Home: On és el sopar?
Dona: Bé, creia que arribaries a casa fa unes hores, i ja ho he recollit tot, així que...
Home: Què és això? Pizza. Dona: Si m'haguessis trucat, hauria sabut...
Home: El sopar? sopar preparat vol dir Pizza? Dona: Estimat, siusplau, no cridis tant,
siusplau, no... deixa'm anar!
Home: Entra a la cuina! Dona: No! Auxili!
Home: Vols veure el que fa mal? (bufeteja la dona)
Això és el que fa mal! Això és el que fa mal! (vidres trencats)
Dona: Auxili!
["Els nens han de quedarse asseguts i mirar. Quina és la teva excusa?"]
Esta Soler: Quan estàvem en el procés
de llançar aquesta campanya,
l'O.J.Simpson va ser detingut
per l'assassinat de le seva dona i del seu amic.
Vam saber que tenia un llarg historial
de violència domèstica.
Els mitjans de comunicació es van obsessionar.
La història de la violència domèstica
va passar de les pàgines del darrera,
o de no estar de fet en cap pàgina, a la portada.
Els nostres anuncis ocupaven les ones,
i les dones, per primer cop,
vam començar a explicar les seves històries.
Els moviments són cosa de moments,
i nosaltres vam apoderar-nos d'aquell moment.
I deixeu-me que ho contextualitzi.
Abans del 1980, sabeu
quants articles havien aparegut al New York Times
sobre violència domèstica?
Us ho dic: 158.
I cap a l'any 2000, més de 7.000.
Definitivament, estàvem marcant la diferència.
Però encara ens faltava un element crític.
Així que el quart pas necessàriament era involucrar els homes.
No podíem resoldre aquest problema
deixant el 50% de la població al marge.
I ja us he dit que sóc una fanàtica de les dades.
Els sondejos nacionals ens indicaven que els homes se sentien acusats
i no invitats en aquesta conversa.
Així que ens vam preguntar: Com podem incloure els homes?
Com podem aconseguir que els homes parlin
sobre la violència contra les dones i les noies?
I un amic meu em va apartar
i em va dir "Vols que els homes parlin sobre la violència
contra les dones i les noies. Els homes no parlen".
(Riures)
Em disculpo amb els homes del públic.
Sé que sí parleu.
Però ell va dir: "Saps que és el que sí que fan?
Parlen amb els seus fills.
Parlen amb els seus fills com a pares, com a entrenadors".
I això és el que vam fer.
Vam anar a trobar homes allà on eren
i vam construir un programa.
I llavors va ocórrer un esdeveniment
que sempre estarà al meu cor.
Un entrenador de bàsquet
estava parlant en una sala plena d'atletes masculins
i homes de tots els estils de vida
I estava parlant sobre la importància
d'entrenar els nois per a ser homes
i de canviar la cultura del vestidor
i de donar als homes eines per a que tinguin relacions saludables.
I de cop, va mirar cap al final de la sala,
i va veure la seva filla,
i va cridar el nom de la seva filla: Michaela,
i va dir: "Michaela, vine aquí".
I tenia nou anys i era una mica tímida
i va anar fins allà
i ell va dir: "Seu al meu costat".
I ella va seure just al seu costat.
I ell la va abraçar fortament i va dir:
"La gent em pregunta per què faig aquesta feina.
Faig aquesta feina perquè sóc el seu pare,
i no vull que ningú arribi mai a fer-li mal".
I com a mare, ho entenc.
Ho entenc,
sabent que hi ha tants assetjaments sexuals
als campus universitaris
que estan tan generalitzats i que són tan poc denunciats.
Hem fet molt per les dones adultes.
Hem de fer encara més pels nostres nens.
Simplement, cal que ho fem. (Aplaudiments)
Hem fet un llarg camí
des dels dies de les Polaroids.
La tecnologia ha estat la nostra amiga.
Els telèfons mòbils canvien globalment les regles del joc
pel que fa a l'apoderament de les dones,
i Facebook i Twitter i Google i YouTube
i tots els mitjans socials ens ajuden a organitzar-nos
i a dir la nostra d'una forma poderosa.
Així que a aquells de vosaltres
que heu ajudat a construir aquestes aplicacions
i aquestes plataformes, com a organitzadora
us dic: moltes gràcies.
De debó. Us aplaudeixo.
(Aplaudiments)
Sóc la filla d'un home
que va unir-se a un club en la seva vida,
el Club Optimista.
Això no es pot representar.
I el seu esperit i optimisme
estan al meu ADN.
He estat fent aquesta feina
per més de trenta anys,
i estic convençuda, ara més que mai,
de la capacitat de canvi dels éssers humans.
Crec que podem doblegar l'arc de la història humana
cap a la compassió i la igualtat,
i també crec fonamentalment
i apassionadament
que aquesta violència no ha de ser part
de la condició humana.
I us demano que estigueu amb nosaltres
mentre creem un futur sense violència
per a les dones i noies i homes i nois d'arreu.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)