„S vrha svake grane,
poput krupne grimizne smokve,
jedna od čudesnih budućnosti dozivala me i namigivala,
no izabrati jednu značilo bi odreći se svih ostalih
i dok sam sjedila ondje, ne mogavši odlučiti,
smokve su se počele mežurati i crnjeti,
i jedna po jedna rasprsnule su se o tlo pod mojim nogama.”
U ovom odlomku iz „Staklenog zvona” Sylvije Plath
mlada žena zamišlja neizvjesnu budućnost
i dočarava univerzalni strah
od paraliziranosti
mogućnošću pogrešnog izbora.
Iako je razmatrala druge karijere,
Plath se odlučila za umjetnost.
Poezija je bila njezin poziv.
Njezino oštro oko i vješto pero
pretvarali su svakodnevne predmete u upečatljive slike:
„nova statua u muzeju punom propuha”,
sjena u zrcalu, komad sapuna.
Iznimno inteligentnoj, pronicljivoj i duhovitoj Plath
dijagnosticirana je i klinička depresija.
Uz pomoć poezije istraživala je stanja vlastitog duha
na najintimniji način,
a njezino impresivno shvaćanje emocija,
prirode i umjetnosti i dalje fascinira i dopire do čitatelja.
U prvoj zbirci pjesama,
„Kolosu”,
pisala je o osjećaju ništavnosti:
„bijelo: to je boja uma.”
Istovremeno je
pronalazila utjehu u prirodi:
u „plavoj magli što se vuče preko jezera”,
bijelim cvjetovima što se „uzdižu i padaju”,
plavim dagnjama „poput grozda gomolja”.
Nakon „Kolosa” objavila je „Stakleno zvono”,
svoj jedini roman,
u kojem piše o vremenu koje je provela radeći za časopis „Mademoiselle”
kao studentica u New Yorku.
Roman prati protagonisticu Esther,
koja tone u tešku depresiju,
no sadržava i zlobno duhovite i pronicljive prikaze
snobovskih mondenih zabava i izlazaka s dosadnim muškarcima.
Nedugo nakon što je objavila „Stakleno zvono”,
tada 30-godišnja Plath počinila je samoubojstvo.
Dvije godine kasnije, zbirka pjesama koje je napisala u naletu kreativne energije
u mjesecima prije smrti
objavljena je pod nazivom „Ariel”.
Općenito smatrana njezinim remek-djelom,
Ariel je primjer iskrenosti i mašte
s pomoću kojih je Plath dočarala svoju bol.
U jednoj od najsnažnijih pjesama iz „Ariel”,
„Ženski Lazar”, istražuje pokušaje oduzimanja vlastitog života preko Lazara,
biblijskog lika koji je uskrsnuo od mrtvih.
Plath piše: „a ja, žena sa smiješkom / tek mi je trideset /
i baš kao mačku, čeka me devet smrti”.
No ta je pjesma također svjedočanstvo preživljavanja:
„Crvene kose, podižem se / I gutam muškarce kao zrak.”
Zbog takva smionog jezika Plath je postala značajnim uzorom
brojnim drugim čitateljima i piscima
koji su nastojali prekinuti šutnju
o problemima traume, frustracije i seksualnosti.
„Ariel” obiluje i dirljivim meditacijama o slomljenom srcu i kreativnosti.
Naslovna pjesma započinje stihovima: „Zastoj u tami /
Zatim bestjelesna plavet / grli humke i daljine.”
Ta nas scena priprema za nagu ranojutarnju jahačicu –
jedan od Plathinih najupečatljivijih izraza zanosa kreativne slobode.
No pjesma obiluje i zloslutnim slikama,
kao što je „dječji krik” koji se „rastapa u zidu”
i „crveno/oko, kotao jutra”.
Tama prožima cijelu zbirku,
koja sadržava kontroverzne aluzije na holokaust i kamikaze.
Čak su i tragovi naizgled sretnijih vremena
opisani kao vrlo mučni za autoricu:
„Moji suprug i dijete smiješe se s obiteljske fotografije;
njihovi se osmijesi zabijaju u moju kožu, male nasmiješene kuke.”
Nezadovoljstvo obiteljskim životom i suprugovo zlostavljanje
stalne su teme njezine kasnije poezije.
Nakon njezine smrti, on je naslijedio njezino imanje
te je optužen da je spriječio objavu nekih njezinih djela.
Unatoč tim možda neobjavljenim djelima i njezinoj preranoj smrti,
ostaje nam jedan od najimpozantnijih korpusa
poezije dvadesetog stoljeća.
Iako njezino djelo ponekad šokira bijesom i traumom,
Plath svojim čitateljima daje ulogu svjedoka –
ne samo vjernog prikaza njezine psihe,
već i njezine zapanjujuće sposobnosti da izrazi ono što je često neizrazivo.