Turiu tau klausimą:
Ar tu religingas?
Pakelk ranką dabar,
jei manai, kad esi religingas žmogus.
Ką gi, sakyčiau apie tris ar keturis procentus.
Neįsivaizdavau, kad TED konferencijoje tiek daug tikinčiųjų.
(Juokas)
Gerai, štai dar vienas klausimas:
Ar galvoji esąs dvasingas
bet kokiu būdu ar forma? Pakelk ranką.
Gerai, tai jau dauguma.
Mano kalba šiandien
yra apie pagrindinę priežastį, ar vieną iš pagrindinių priežasčių,
kodėl dauguma žmonių laiko save
vienokia ar kitokia forma dvasingais.
Mano kalba šiandien yra apie savi-transcendenciją.
Viena iš tiesų apie buvimą žmogumi yra tai,
kad kartais savasis aš tiesiog išnyksta.
Ir kai tai nutinka,
apima ekstazė
ir bandome tuos išgyvenimus
apibūdinti metaforomis.
Kalbame apie
pakylėtą būseną.
Yra tikrai sunku galvoti apie kažką tokio abstraktaus
be geros aiškios metaforos.
Tad štai metafora, kurią siūlau šiandien.
Įsivaiduok, kad sąmonė yra namas su daug kambarių,
daugumą kurių tu pažįsti.
Bet kartais atrodo, kad atsiveria durys
iš niekur
ir atveria laiptus.
Mes lipame laiptais
ir išgyvename pakylėtą sąmonės būseną.
1902 metais
didysis amerikiečių psochologas William James
rašė apie daugybę religinio potyrio tipų;
Surinko įvairių konkrečių atvejų analizių.
Jis citavo žodžius iš visokių žmonių,
kuriems teko tai pergyventi.
Vienas įdomiausių man
yra šis jaunuolis Stephen Bradley,
kuris jo manymu sutiko Jėzų 1820-aisiais.
Ir štai ką Bradley apie tai pasakė.
(Muzika.)
(Video) Stephen Bradley: Atrodė, kad akimirką kambaryje mačiau
viešpatį žmogaus pavidalu,
su ištiestomis rankomis,
lyg sakantį „Ateik“.
Kitą dieną iš džiaugsmo drebėjau.
Mano džiaugsmas buvo toks didis, kad norėjau mirti.
Pasauliui mano meilėje nebuvo vietos.
Iki to laiko
aš buvau savanaudiškas ir teisuoliškas.
Bet dabar norėjau gėrio visai žmonijai
ir galėjau atjaučiančia širdimi
atleisti blogiausiems priešams.
JH: Pastebėkite
kaip Bradlio menka ir moralizuojanti dalis
kylant laiptais pradingsta.
Ir šiame aukštensniame lygyje
jis tampa mylintis ir atlaidus.
Daugybė pasaulio religijų atrado tiek būdų
padėti žmonėms kilti šiais laiptais.
Kai kas savojį aš išjungia per meditaciją.
Kiti naudoja psichodelines medžiagas.
Čia 16 amžiaus actekų dokumentas,
kuriame žmogus tuoj prarysiantis haliucinogeninį grybą
ir tuo pat metu dievo pakeltas laiptuose.
Kiti naudoja šokį ir sukimąsi
kad sustiprintų savęs transcendenciją.
Bet jums nereikia religijos, kad kiltumėte šiais laiptais.
Daugybė žmonių patiria savęs transcendenciją gamtoje.
Kiti nugali save reivuose.
Bet štai keisčiausia vieta iš visų:
karas.
Tiek daug knygų apie karą sako tą patį,
kad niekas taip žmonių nesuartina
kaip karas.
Ir tas suartinimas įgalina
tuos ypatingus savęs transcendavimo potyrius.
Pagrosiu ištrauką
iš šios Glenn Gray knygos.
Gray buvo kareivis amerikiečių armijoje per Antrąjį pasaulinį karą.
Ir po karo jis ėmė interviu iš daugybės kareivių
ir rašė apie žmonių išgyvenimus kare.
Štai raktinė ištrauka,
kur jis iš esmės aprašo šiuos laiptus.
(Video) Glenn Gray: Daug veteranų pritars,
kad bendrystės potyris mūšyje
buvo aukščiausias jų gyvenimo taškas.
„Aš“ nepastebimai tampa „mes“,
„mano“ tampa „mūsų“
ir individo tikėjimas
praranda savo esminę svarbą.
Aš manau, kad tai
įtikėjimas amžinybe ir nemirtingumu,
dėl ko aukojimasis tokiais momentais
toks santykinai lengvas.
Aš galiu kristi, bet aš nemirsiu,
nes tai, kas manyje tikra, žengs toliau
ir gyvens mano bendražygiuose
už kuriuos atidaviau savo gyvybę.
JH: Visi šie pavyzdžiai turi bendra tai,
kad asmens savastis tarsi susitraukia, išnyksta,
ir tai yra labai labai geras jausmas,
kažkas visiškai kitokio, nei kiti jausmai normaliame gyvenime.
Tai tarsi pakylėjimas.
Mintis, kad mes judame aukštyn buvo esminė
didžiojo prancūzų sociologo Emile Durkheim raštuose.
Durkheim netgi vadino mus Homo duplex,
arba dviejų lygių žmogus.
Žemesnyjį lygį jis vadino profaniškuoju.
Profiniškumas yra šventumo priešingybė.
Tai tiesiog reiškia paprastumą ar kasdieniškumą.
Ir savo gyvenimuose mes egzistuojame kaip individai.
Norime patenkinti savo įgeidžius.
Siekiame savo asmeninių tikslų.
Bet kartais kažkas nutinka,
kas sukelia fazės pasikeitimą.
Individai susivienija
į komandą, judėjimą ar tautą,
kuri yra daug daugiau nei jos dalių suma.
Durkheim vadino šį lygį šventuoju,
nes tikėjo, kad religijų funkcija
buvo suvienyti žmones į grupę,
į moralinę bendruomenę.
Durkheim tikėjo, kad viskas, kas mus vienija,
yra sietina su šventumu.
Ir vos tik žmonės priartėja
prie kažkokio švento objekto ar vertybės,
jie veiks kaip komanda ir kovos siekiant tai apsaugoti.
Durkheim rašė
apie keletą intensyvių kolektyvinių emocijų
kurios pasiekia šį E pluribus unum stebuklą –
grupės suformavimą iš individų.
Pagalvokite apie kolektyvinį džiaugsmą Britanijoje,
tą dieną, kai baigėsi Antrasis pasaulinis karas.
Pagalvokite apie kolektyvinį pyktį Tahrir aikštėje,
kuris nuvertė diktatorių.
Pagalvokite apie kolektyvinį gedėjimą
Jungtinėse Valstijose,
kurį visi jautėme, kuris mus suartino,
po rugsėjo 11.
Tad leiskite man apibendrinti, kur esame.
Sakau, kad savęs transcendencijos sugebėjimas
yra bazinė buvimo žmogumi dalis.
Aš siūlau metaforą –
sąmonės laiptai.
Sakau, kad mes esame Homo duplex
ir šie laiptai pakelia mus iš profaniškojo lygmens
į šventąjį lygmenį.
Kai lipame šiais laiptais,
asmeniniai interesai nublanksta,
tiesiog tampame mažiau savanaudiški
ir jaučiamės tarsi esantys geresni, tauresni
ir lyg būtume pakylėti.
Štai milijono dolerių vertės klausimas
Socialinių mokslų mokslininkams kaip aš:
Ar šie laiptai
mūsų evoliucinio dizaino dalis?
Ar tai natūraliosios atrankos rezultatas
kaip ir mūsų rankos?
Ar visgi klaida sistemoje –
šitie religiniai dalykai tiesiog kažkas,
kas įvyksta susipynus smegenų laidams –
Jill išgyveno insultą ir patyrė religinį išgyvenimą,
ar tai tik klaida?
Daugybė mokslininkų, kurie tiria religiją laikosi šios nuomonės.
Naujieji Ateistai, pavyzdžiui,
sako, kad religija yra krūva memų,
parazitinių memų,
kurie įlenda į mūsų sąmonę
ir priverčia daryti visokiausius keistus religinius dalykus,
savi-destrukcinius dalykus, kaip susisprogdinimas.
Ir galų gale,
nejau prarasti save
galėtų būti geras dalykas?
Kaip bet koks organizmas
gali per adaptaciją
nugalėti savanaudiškumą?
Na, leiskite jums parodyti.
Knygoje „Žmogaus kilmė“
Čarlzas Darvinas daug rašė
apie evoliucinę moralę –
iš kur ji atsirado, kodėl ją turime.
Darvinas pažymėjo, kad daug mūsų vertybių
mums patiems nėra itin naudingos,
bet jos labai naudingos mūsų grupėms.
Jis rašė apie vieną atvejį
kur dvi ankstyvųjų žmonių gentys
viena su kita bendravo ir konkuravo.
Jis rašė: „Jei vienoje gentyje
buvo daug drąsių, simpatiškų
ir patikimų narių,
kurie visada pasiruošę vieni kitus ginti ir jiems padėti,
šiai genčiai sektųsi geriau
ir ji nugaletų kitą.“
Jis toliau rašė: „savanaudiški ir nekooperatyvūs žmonės
nedirbs išvien,
ir be vieningumo
nieko neįmanoma pasiekti.“
Kitaip tariant
Čarlzas Darvinas tikėjo
grupių atranka.
Dera pasakyti, kad ši idėja pastaruosius 40 metų yra labai kontraversiška,
bet šiemet ji įgaus pagreičio,
ypač tada, kai balandį pasirodys E.O. Wilson knyga,
kurioje pateikiami labai stiprūs argumentai,
kad mes, kelios kitos rūšys,
esame grupių atrankos rezultatas.
Bet iš tikrųjų geriausia apie tai galvoti
kaip apie daugialypę atranką.
Žiūrėkite taip:
konkuravimas vyksta ir grupėse ir tarp grupių.
Štai grupė vaikinų universiteto komandoje.
Šioje komandoje
yra konkurencija tarp narių.
Vaikinai stengiasi būti geresni vienas už kitą.
Lėčiausi, silpniausi irkluotojai iškris iš komandos.
Ir tik keletas iš jų galiausiai pasiliks sporte.
Galbūt vienas jų dalyvaus Olimpinėse žaidynėse.
Taigi, komandos viduje
jų interesai susikerta.
Ir kartais vienam iš narių
būtų naudinga
bandyti pakenkti kitiems nariams.
Galbūt apkalbėti savo pagrindinį konkurentą
treneriui.
Bet kol šis konkuravimas
vyksta valtyje,
konkuravimas vyksta ir tarp valčių.
Ir sudėjus šiuos vaikinus į valtį, kad jie rungtųsi prieš kitas valtis,
dabar jie privalo kooperuoti,
nes visi yra vienoje valtyje.
Jie gali laimėti tik tada,
kai dirba kartu kaip komanda.
Tai skamba lėkštai,
bet tai yra gilios evoliucinės tiesos.
Pagrindinis argumentas prieš grupių atranką
visada buvo:
na, taip, būtų smagu, kad grupė dirbtų kartu
bet vos tik turime kooperuojančią grupę,
ją iškart užgrobs „zuikiai“ –
individai, kurie naudojasi kitų sunkiu darbu.
Leiskite parodyti pavyzdį.
Tarkime, kad turime grupę mažų organizmų –
tai gali būri bakterijos, jūsų kiaulytės, nesvarbu –
ir tarkim, kad ši grupė evoliucijos pagrindu išmoko kooperuoti.
Na, puiku. Jie maitinasi, vieni kitus gina,
kartu dirba, kartu kuria turtą.
Kaip pamatysite šioje simuliacijoje,
jiems bendraujant jir renka taškus, tarsi augtų,
ir jiems padvigubėjus jie skyla pusiau,
ir būtent taip jie dauginasi ir populiacija didėja.
Bet tarkim, kad vienas jų mutuoja.
Tai geno mutacija
ir vienas jų mutuoja, kad elgtųsi savanaudiškai.
Jis naudojasi kitais.
Taigi, kai žalias bendrauja su mėlynu,
matysite, kad žalias didėja, o mėlynas mažėja.
Štai kaip tai veikia.
Pradedame tik su vienu žaliu,
ir jam bendraujant
jis renka turtą, arba taškus, arba maistą.
Ir gana greit jo aplinkiniai pasmerkti.
„Zuikiai“ užvaldo.
Jei grupė negali išspręsti „zuikių“ problemos,
tada negalima gauti naudos iš kooperavimo
ir grupių atranka negali prasidėti.
Bet „zuikių“ problemai yra sprendimas.
Tai nėra tokia sunki problema.
Iš tikrųjų, gamta ją išsprendė daug daug kartų.
Ir gamtos mėgstamas sprendimas
yra visus sukrauti į vieną valtį.
Pavyzdžiui,
kaip čia yra, kad mitochondrijos kiekvienoje ląstelėje
turi savo pačių DNR,
visiškai atskirą, jei branduolio DNR?
Nes jos kadaise buvo
atskiros laisvai gyvenančios bakterijos
ir jos suėjo kartu
ir tapo superorganizmu.
Vienaip ar kitaip – gal viena kitą prarijo, niekad tiksliai nesužinosim –
bet kartą jos aplink save susiveikė membraną,
jos visos buvo toje pačioje membranoje,
ir dabar visas gerbūvio sukurtas darbų pasiskirstymas,
visa kooperacijos sukurta didybė,
lieka uždaryti membranos viduje
ir mes turime superorganizmą.
Dabar perleiskime simuliaciją
įdėdami vieną šių superorganizmų
į „zuikių“, dezertyrų ir sukčiautojų populiaciją
ir žiūrėkime, kas nutiks.
Superorganizmas iš esmės gali pasiimti tai, ko nori.
Jis toks didelis, galingas ir efektyvus,
kad gali imti resursus
iš žaliųjų, iš dezertyrų ir sukčiautojų.
Ir gan greitai visa populiacija
tampa sudaryta iš šių naujų superorganizmų.
Jums čia parodžiau tai,
kas kartais evoliucinėje istorijoje
vadinama didžiausiais perversmais.
Darvino dėsniai nekinta,
bet žaidimų aikštelėje naujas žaidėjas
ir viskas ima atrodyti kitaip.
O šis perversmas nebuvo vienintelis ir neįprastas gamtos nesusipratimas,
įvykęs su grupele bakterijų.
Tai atsitiko vėl
prieš 120 ar 140 milijonų metų
kai kelios vienišės širšės
pradėjo statyti mažus, paprastus, primityvius
lizdus arba avilius.
Kai kelios širšės buvo kartu tame pačiame lizde,
jos negalėjo nekooperuoti,
nes greitai jos ėmė konkuruoti
su kitais lizdais.
Ir labiausiai išvien veikiantys lizdai laimėjo,
kaip ir sakė Darvinas.
Iš šių ankstyvų širšių
kilo bitės ir skruzdėlės,
kurios apėmė visą pasaulį
ir pakeitė biosferą.
Ir tai įvyko darkart,
dar neįtikėtiniau,
per paskutinę pusę milijono metų
kai mūsų protėviai
tapo kultūriniais padarais,
jie susirinko aplink krosnį ar laužavietę,
pasidalino darbus,
pradėjo marginti savo kūnus, kalbėti savais dialektais,
ir galų gale, garbinti savo dievus.
Vos tik jie buvo vienoje gentyje,
jie galėjo išlaikyti kooperacijos suteikiamą naudą.
Ir jie išlaisvino stipriausią,
kada nors Žemėje matytą jėgą,
žmonių kooperaciją –
jėgą kurti
ir naikinti.
Aišku, žmonių grupės veikia daug mažiau išvien
nei aviliai.
Žmonių grupės atrodo kaip aviliai tik labai trumpai,
bet dažniausiai darna greit išyra.
Mes nesame priversti kooperuoti kaip bitės ar skruzdėlės.
Išties, dažnai,
kaip matėme daugelyje Arabų pavasario sukilimų,
dažnai tie pasidalinimai eina pagal religijas.
Nepaisant to, žmonės kartais veikia kartu
ir susivienija į tą patį judėjimą,
tada jie gali nuversti kalnus.
Pažiūrėkite į žmones šiose nuotraukose.
Ar manote, kad čia jie
siekia asmeninių tikslų?
Ar bendruomeninių tikslų,
kam turi pamiršti save
ir tapti dalimi kažko didesnio?
Gerai, čia buvo mano kalba
standartiniame TED stiliuje.
O dabar šią kalbą pasakysiu darkart
per tris minutes
tarsi pilnam spektre.
(Muzika)
(Video) Jonathan Heidt: Mes žmonės turime daugybę
skirtingų religinių išgyvenimų,
kaip William James aiškino.
Vienas dažniausių yra lipti slaptais laiptais
ir prarasti save.
Tie laiptai veda mus
iš gyvenimo kaip tuštybės ir paprastumo
į gyvenimą kaip šventą būseną,
arba giliai su visais susietą būseną.
Mes esame Homo duplex,
kaip sakė Durkheim.
Esame Homo duplex,
nes išsivystėme daugialype selekcija,
kaip aiškino Darvinas.
Negaliu būti tikras, ar laiptai yra adaptacija,
o ne klaida,
bet jei visgi adaptacija,
tada to pasekmės yra didžiulės.
Jei tai adaptacija,
tada mes evoliucijos dėka tapome religingi.
Nesakau, kad dėl evoliucijos
mes priklausome didžiulėms religinėms organizacijoms.
Tie dalykai atsirado tik labai neseniai.
Turiu omenyje, kad evoliucija paskatino
mus aplink save matyti šventumą
ir su kitais jungtis į grupes
ir telktis aplink šventus objektus,
žmonės ir idėjas.
Todėl politika yra tokia antagonizuojanti.
Politika dalinai profaniška, dalinai susijusi su asmenine nauda,
bet politika susijusi ir su šventumu.
Tai kartu ir jungimasis su kitais
norint siekti moralinių idėjų.
Tai ir ta amžina kova tarp gėrio ir blogio,
ir mes visi tikime, kad esame gerojoje pusėje.
O svarbiausia,
jei laiptai išties yra,
tai paaiškina nuolat slypintį
nepasitenkinimą moderniu gyvenimu.
Nes žmonės yra, iki tam tikro lygmens,
komandiniai padarai, kaip bitės.
Mes bitės. Mes išsilaisvinome iš avilio per Švietimo laikotarpį.
Mes suardėme senąsias institucijas
ir išgyvenantiems priespaudą suteikėme laisvę.
Paleidome Žemę keičianį kūrybingumą
ir sukūrėme didžiulius turtus ir patogumus.
Dabar mes skraidome aplink
kaip vienišos bitės besidžiaugdami savo laisve.
Bet kartais susimąstome:
Ar tai viskas?
Ką man daryti su savo gyvenimu?
Ko trūksta?
Trūksta to, kad esame Homo duplex,
bet moderni, sekuliari visuomenė buvo sukurta
patenkinti mūsų žemąsias, profaniškąsias puses.
Čia apačioje taip patogu.
Ateik, atsisėsk mano pramogų kambaryje.
Vienas iš didžiųjų modernaus gyvenimo iššūkių
yra atrasti šiuos laiptus tarp viso kito
ir tada daryti kažką gero ir tauraus
kai užlipi į viršų.
Matau šį troškimą savo studentuose Virdžinijos universitete.
Jie visi nori rasti tikslą ar pašaukimą,
kuriam galėtų atiduoti save.
Jie visi ieško savųjų laiptų.
Ir tai man suteikia vilties,
nes žmonės nėra visiškai savanaudžiai.
Dauguma žmonių pergyvena smulkmeniškumą
ir tampa dalimi kažko didesnio.
Ir tai paaiškiną ypatingą prasmingumą
šios paprastos metaforos,
sugalvotos beveik prieš 400 metų.
„Joks žmogus nėra sala
vien tik iš savęs.
Kiekvienas žmogus yra žemyno dalis,
Dalis pagrindo.“
JH: Ačiū.
(Plojimai)