Дякую.
Жив колись один король в Індії, Махараджа, і на його день народження вийшов указ,
що всі керівники повинні принести подарунки, які підходять для короля.
Деякі принесли вишуканий шовк, деякі принесли незвичайні мечі,
хтось приніс золото.
Позаду всіх босоніж був дуже зморшкуватий дідок,
який йшов багато днів з свого селища вздовж моря.
І як він підійшов, син короля спитав: "Який подарунок ти приніс Королю?"
І старий дуже повільно розкрив свою долоню, щоб показати
дуже гарну морську мушлю з завитками фіолетового і жовтого, червоного і синього.
І син Короля сказав:
"Це не подарунок для Короля! Що ж це за подарунок?"
Старий повільно підвів очі та сказав:
"Довгий шлях - частина подарунка".
(Сміх)
Через декілька хвилин я дам вам подарунок,
подарунок, який я вважаю гідний, щоб його поширили.
Але, по-перше, дозвольте мені взяти вас
у мою довгу подорож.
Як більшість із вас,
я почав життя як маленька дитина.
Скільки з вас почало життя як маленька дитина?
Народилися молодими?
Десь половина... Добре...
(Сміх)
А решта з вас, що? Ви народилися дорослими?
Хлопчина, я хочу побачити твою маму!
Поговоримо про неможливе!
Маленьким хлопчиком я завжди захоплювався у здійсненні неможливого.
Сьогоднішній день я чекав багато років,
тому що сьогодні - день, коли я спробую
зробити неможливе прямо перед вашими очима,
саме тут на TEDxMaastricht.
Я почну
розкривши кінцівку:
і я збираюся вам довести,
що неможливе не неможливе.
І я закінчу, даючи вам подарунок, який достойний поширення:
Я покажу вам, що ви можете робити неможливе в вашому житті.
У своєму прагненні зробити неможливе я знайшов, що є
дві речі, які є універсальними серед людей по всьому світу.
У кожного є страхи,
і в кожного є мрії.
У своєму прагненні зробити неможливе, я знайшов, що є три речі,
які я зробив за роки життя, що так би мовити,
змусили мене зробити неможливе:
гра "Вишибали", її ще називають "Трефбол",
Супермен
і комар.
Це мої три ключових слова.
Тепер ви знаєте, чому я роблю неможливе в моєму житті.
Отже, я збираюся взяти вас в мою подорож, на мій довгий шлях
від страхів до мрії,
від слів до мечів,
від "Вишибал"
до Супермена
до комара.
І я сподіваюсь показати вам,
як ви можете робити неможливе в вашому житті.
4-те жовтня 2007 року.
Моє серце калатало, мої коліна тремтіли,
коли я вийшов на сцену
театра Сандерс
Гарвардського університету, щоб отримати
Шнобелівську премію 2007 року в галузі медицини
за медичне дослідження, де я був співавтором,
під назвою "Ковтання Меча...
і його побічні ефекти".
(Сміх)
Воно було опубліковане в невеликому журналі, якого я ніколи не читав раніше,
Британський медичний журнал.
І для мене це було виконанням нездійсненної мрії,
це був несподіваний сюрприз для когось на зразок мене,
це була велика честь, якої я ніколи не забуду.
Але це не найяскравіший спогад у моєму житті.
4-го жовтня 1967 року,
цей переляканий, сором'язливий, худий, кволий хлопчик
страждав від неймовірних страхів.
Як тільки він був готовий вийти на сцену,
його серце калатало,
його коліна тремтіли.
Він зібрався відкрити рота, щоб говорити,
слова просто не виходили.
Він стояв, тремтячи, у сльозах.
Він був паралізований панікою,
застиглий у жаху.
Цей переляканий, сором'язливий, худий, кволий хлопчик
страждав від неймовірних страхів.
У нього був страх темряви,
страх висоти,
страх павуків і змій...
Хтось з вас боїться павуків і змій?
Так, деякі з вас...
В нього був страх води та акул...
Страх лікарів і медсестер, і стоматологів,
і голок, і свердла, і гострих предметів.
Але більш за все він боявся
людей.
Цим переляканим, сором'язливим, худим, кволим хлопчиком
був я.
У мене був страх невдачі і неприйняття,
низька самооцінка, комплекс неповноцінності,
і те, про що ми тоді навіть не знали:
соціальний тривожний розлад.
Через те, що в мене були страхи, хулігани дражнили мене і били.
Вони насміхались і обзивались. Вони ніколи не дозволяли мені грати в їхні
командні ігри.
О, там була одна гра, в яку вони дозволяли мені грати...
Вишибали -
і я був не дуже спритний.
Хулігани називали моє ім'я,
я підіймав очі і бачив ці червоні м'ячі,
що мчать в моє обличчя на надзвукових швидкостях -
бам, бам, бам!
І я пам'ятаю багато днів, коли я йшов додому зі школи,
моє обличчя було червоне і пекуче, мої вуха були червоні, і в них дзвеніло.
Мої очі горіли від сліз,
а їхні слова горіли в моїх вухах.
І хто б не сказав:
"Палиці і камені можуть зламати мої кості, але слова ніколи не нашкодять мені"...
Це брехня.
Слова можуть різати, як ніж.
Слова можуть колоти, як меч.
Слова можуть робити такі рани,
що ти не бачиш, які вони глибокі.
Отже, в мене були страхи. І слова були моїми найлютішими ворогами.
Все ще є.
Але в мене також були мрії.
Приходячи додому, я втікав у комікси про Супермена
і читав комікси про Супермена,
і я мріяв і хотів бути супергероєм як Супермен.
Я хотів боротися за правду та справедливість,
я хотів боротися проти лиходіїв і криптоніта,
я хотів літати навколо світу, робити неймовірні подвиги і рятувати життя.
Я також захоплювався речами, які були справжніми.
Я читав Книгу рекордів Гіннеса та книгу Ріплі "Хочете вірте, хочете ні".
Хтось із вас читав Книгу рекордів Гіннеса або книгу Ріплі?
Я обожнюю ці книжки.
Я бачив справжніх людей, які робили справжні подвиги.
І я сказав, я хочу це робити.
Якщо хулігани не дозволять мені
грати в їхні спортивні ігри,
я хочу займатися справжньою магією, робити справжні подвиги.
Я хочу зробити щось справді видатне, щось, що ті задираки не можуть.
Я хочу знайти моє призначення і покликання.
Я хочу знати, що моє життя має значення,
я хочу робити щось неймовірне, щоб змінити світ:
я хочу довести, що неможливе не неможливе.
Перемотаємо на 10 років уперед.
Це було за тиждень до мого 21-го дня народження.
За один день сталися дві речі, які назавжди змінили моє життя.
Я жив в Таміл-Наду, на півдні Індії.
Я був там місіонером.
І мій наставник, мій друг, спитав мене:
"В тебе є Троми, Данієль?"
І я сказав: "Троми? Що таке Троми?"
Він відповів: "Троми - це найголовніші цілі життя.
Комбінація мрій і цілей, немов ти можеш
робити будь-що, що ти б хотів робити, йти будь-куди, куди ти б хотів піти,
бути тим, ким ти хотів бути.
Куди б ти пішов? Що б ти робив?
Ким би ти був?
Я сказав: "Я не можу цього зробити! Я занадто переляканий! В мене дуже багато страхів!"
Тієї ночі я взяв мій рисовий килимок на дах бунгало,
ліг під зірками
і спостерігав, як кажани пірнали бомбочкою, ловлячи комарів.
І все, про що я міг думати, були Троми, і мрії, і цілі,
і ті знущальники з м'ячами.
Через декілька годин я прокинувся.
Моє серце калатало, мої коліна тремтіли,
На цей раз не від страху.
Все моє тіло билося в конвульсіях.
Наступні п'ять днів
я був при тямі й без теми, боровся за життя на смертному одрі.
Мій мозок палила 105-градусна малярійна лихоманка.
І щоразу, коли я був при тямі, я міг думати тільки про одне - про Тромів.
Я думав: "Що я хочу робити зі своїм життям?"
Нарешті, за ніч до мого 21-го дня народження,
в момент просвітлення
я усвідомив:
я зрозумів, що той маленький комар,
Anopheles Stephensi,
той маленький комар,
завважки менше 5 мікрограм,
менше, ніж крупинка солі,
якщо він може перемогти чоловіка, який важить 170 фунтів, 80 кг,
я зрозумів, що це був мій кріптоніт.
Потім я усвідомив, ні, ні, це не комар,
це маленький паразит всередині комара -
Plasmodium Falciparum, який вбиває понад мільйон людей на рік.
Потім я зрозумів, ні, ні, це навіть менше за це,
але для мене це було чимось більшим.
Я усвідомив,
страх був моїм криптонітом,
моїм паразитом,
який понівечив і паралізував усе моє життя.
Знаєте, є різниця між небезпекою і страхом.
Небезпека реальна.
Страх - це вибір.
Я усвідомив, що у мене є вибір:
я міг або жити в страху і померти в ту ніч,
або залишити свої страхи смерті
і сягнути за моїми мріями, я міг би наважитися жити.
І ви знаєте, є щось у перебуванні на смертному одрі
і зустрічі зі смертю - це насправді змушує вас хотіти жити.
Я зрозумів: усі вмирають, не всі по-справжньому живуть.
Ми живемо в смерті.
Знаєте, коли ти навчився вмирати,
ти навчився жити.
Тож я вирішив, що я зміню
мою історію в ту ніч.
Я не хотів вмирати.
І я промовив маленьку молитву, я сказав:
"Боже, якщо ти дозволиш мені пережити мій 21-й день народження,
я не дозволю страху більше керувати моїм життям.
Я залишу мої страхи смерті
і сягну за моїми мріями.
Я хочу змінити моє ставлення,
я хочу робити щось неймовірне зі своїм життям.
Я хочу знайти моє призначення і покликання.
Я хочу знати, що неможливе не неможливе".
Я не скажу вам, чи я вижив тієї ночі; я дам вам з'ясувати це самостійно.
(Сміх)
Але тієї ночі я зробив список моїх перших 10 Тромів:
я вирішив, що хочу відвідати найбільші континенти,
відвідати 7 Чудес світу,
вивчити багато мов,
пожити на безлюдному острові,
пожити на кораблі в океані,
пожити з племенем індіанців в Амазонії,
піднятися на вершину найвищої гори в Швеції.
Я хотів побачити Еверест удосвіта,
попрацювати в музичному бізнесі в Нешвіллі,
я хотів працювати з цирком
і хотів вистрибнути з літака.
За наступні 20 років я здійснив більшість цих мрій.
Щоразу, коли я викреслюю один Тром зі свого списку,
я додаю ще 5 або 10, і мій перелік далі зростає.
Наступні 7 років я жив на маленькому острові на Багамах.
Десь 7 років -
в солом'яній хатині,
полюючи на акул і скатів, один на острові,
у левиній пов'язці на стегнах,
і я навчився плавати з акулами.
Звідти я переїхав до Мексики,
а потім у басейн річки Амазонки в Еквадорі,
Пуйо Понго Еквадор, жив там з місцевим племенем.
І поступово я почав ставати щораз упевненішим у своїх Тромах.
Я влився в музичний бізнес в Нешвіллі, а потім у Швеції,
переїхав у Стокгольм, там працював в музичному бізнесі,
і там я піднявся на вершину гори Кебнекайсе високо над Полярним колом.
Я навчився клоунаді,
і жонглюванню,
і ходінню на ходулях,
навчився їздити на одному колесі, їсти вогонь та скло.
У 1997 я почув, що на світі залишилось менш ніж десяток шпагоковтачів.
І я сказав: "Я повинен зробити це!"
Я зустрівся зі шпагоковтачем та попросив порад.
Він сказав: "Я дам тобі дві поради.
Перша: це дуже небезпечно.
Люди вмирали, займаючись цим.
Друга:
не намагайся це робити!"
(Сміх)
Тож я додав це до свого списку Тромів.
Я практикувався 10-12 разів на день, кожен день
протягом чотирьох років.
Зараз я це підрахую..
4 x 365 [x 12]
Я здійснив близько 13 000 невдалих спроб,
перш ніж мій перший меч зайшов у моє горло в 2001 році.
За цей час я встановив Тром -
стати провідним світовим експертом у ковтанні мечів.
Тож я шукав у кожній книжці, журналі, газетній статті,
в кожному медичному звіті. Я вивчав психологію, анатомію,
розмовляв з докторами і медсестрами,
звів разом усіх шпагоковтачів
в Міжнародну асоціацію шпагоковтачів.
І два роки керував медичним дослідженням
"Ковтання Меча і його побічні ефекти",
яке було опубліковане в Британському медичному журналі.
(Сміх)
Дякую.
(Оплески)
Я дізнався про деякі захопливі аспекти ковтання меча.
Про деякі речі ви, певно, ніколи не думали раніше, але задумаєтесь після сьогоднішнього вечора.
Наступного разу, коли ви вдома будете різати стейк своїм ножем
або мечем, або іншим прибором, ви будете думати про це...
Я дізнався, що ковтання меча народилося в Індії -
там, де я вперше його побачив, коли я був 20-річним хлопцем, -
десь 4 000 років тому, десь 2 000 до н. е.
150 років шпагоковтачів брали участь
у наукових і медичних дослідженнях,
щоб допомогти винайти жорсткий ендоскоп - у 1868
це зробив доктор Адольф Куссмауль у німецькому місті Фрайбурґ.
В 1904 - електрокардіограма в Уельсі,
щоб вивчати розлади ковтання і травлення -
бронхоскопи і подібні речі.
Але за останні 150 років
ми знаємо сотні травм і десятки смертей...
Ось жорсткий ендоскоп, винахід доктора Адольфа Куссмауля.
Але ми виявили 29 смертей за ці 150 років,
у тому числі шпагоковтача в Лондоні, який пронизав своє серце мечем.
Ми також дізнались, що щороку трапляється від трьох до восьми
серйозних пошкоджень, пов'язаних із ковтанням меча.
Я знаю, тому що отримую телефонні дзвінки.
Нещодавно отримав два:
один із Швеції і один із Орландо, лише за останні декілька тижнів.
Від шпагоковтачів, які лежать у лікарні з травмами.
Тож це надзвичайно небезпечно.
Крім того, я дізнався, що ковтання меча вимагає
від 2 до 10 років навчання
для багатьох людей.
Але найзахопливішим відкриттям було те,
як шпагоковтачі навчаються робити неможливе.
І я відкрию вам маленький секрет:
не зациклюйтеся на 99.9%, які неможливі.
Сфокусуйтеся на 1%, який можливий, і з'ясуйте, як зробити його можливим.
А тепер запрошую вас у подорож у розум шпагоковтача.
Щоб проковтнути меч, потрібна медитація "Дух над матерією",
гостра концентрація, ювелірна точність,
щоб ізолювати внутрішні органи і подолати автоматичні рефлекси
завдяки укріпленим синапсам мозку, шляхом тренування м'язової пам'яті,
завдяки 10 000 усвідомлених повторювань.
А тепер запрошую вас у подорож у тіло шпагоковтача.
Щоб проковтнути меч,
лезо повинно проковзнути над моїм язиком,
я пригнічую блювотний рефлекс у шийному відділі стравоходу,
спрямовую поворот на 90 градусів униз, у надгортанник,
проходжу верхній стравохідний сфінктер,
пригнічую перистальтичний рефлекс,
проштовхую лезо у грудну порожнину
між легенями.
У цей момент
мені взагалі-то треба відштовхнути серце вбік.
Якщо ви уважно подивитесь,
ви побачите, що серце б'ється із мечем,
тому що він відокремлений від серця
на 1/8 дюйма тканиною стравохода.
Це не те, що можна підробити.
Потім я повинен проштовхнути його поза грудну кістку,
повз нижній стравохідний сфінктер, глибше до шлунка,
стримати блювотний рефлекс у шлунку аж до дванадцятипалої кишки.
Завиграшки.
(Сміх)
Якщо б я пішов далі за це,
аж до фаллопієвих труб...
Хлопці, можете спитати своїх дружин про це якось потім...
Люди питаюсь мене, вони кажуть:
"Це потребує чималої відваги - так ризикувати життям,
штовхати серце, ковтати меч..."
Ні. Те, що потребує справді чималої відваги
в цього переляканого, сором'язливого, худого, кволого хлопчика -
це наважитися пережити невдачу, отримати відмову,
оголити своє серце,
і проковтнути свою гордість,
стояти тут перед купою незнайомців,
розповідати вам його історію про його страхи і мрії
і ризикувати випатрати себе, як у буквальному, так і в переносному сенсі.
Бачте... Дякую.
(Оплески)
Бачте, дійсно дивовижна річ -
я завжди хотів робити щось знаменне в моєму житті
і зараз я це роблю.
Але дійсно дивовижна річ - не те, що я можу проковтнути
21 меч заразом,
або перебувати на глибині 20 футів у резервуарі з 88 акулами і скатами
для шоу Ріплі "Хочете вірте, хочете ні",
і навіть не розжарений до 1 500 градусів меч для шоу Стена Лі "Надлюди"
для випуску "Людина зі сталі".
А той льодяник був гарячий!
Або тягнути машину мечем для Ріплі,
або книга Гіннеса,
або потрапити в фінал шоу "Америка має талант",
або у 2007 виграти Шнобелівську премію в галузі медицини.
Ні, це не справжня видатна річ.
Так вважають люди. Ні, ні, ні. Все не те.
Справжня видатна річ -
це те, що Бог міг узяти цього переляканого, сором'язливого, худого,
кволого хлопчика, який боявся висоти,
який боявся води та акул,
лікарів і медсестер, голок і гострих предметів,
і боявся розмовляти з людьми,
і зробити його здатним літати навколо світу
на висоті 30 000 футів,
ковтати гості предмети під водою в резервуарі з акулами,
і розмовляти з докторами, медсестрами і аудиторією на кшталт цієї по всьому світі.
Це насправді дивовижна річ для мене.
Я завжди хотів робити неможливе.
Дякую.
(Оплески)
Дякую.
(Оплески)
Я завжди хотів робити неможливе, і я роблю.
Я хотів робити щось визначне зі своїм життям і змінити світ,
і я роблю.
Я завжди хотів літати навколо світу, роблячи подвиги супермена
та рятувати життя, і я роблю.
І знаєте що?
Маленька частка великої мрії того маленького хлопчика
все ще існує глибоко всередині.
(Сміх) (Оплески)
Знаєте, я завжди хотів знайти своє призначення і покликання,
і тепер я знайшов.
Але вгадайте, що?
Це не мечі, не те, що ви думаєте, це не мої сильні стороні.
Насправді це мої слабкості, мої слова.
Мої призначення і покликання - змінити світ,
прорізаючи страх
за раз - одним мечем; за раз - одним словом;
за раз - одним ножем; за раз - одним життям;
надихати людей бути супергероями
й робити неможливе в своєму житті.
Моє призначення - допомогти іншим знайти своє призначення.
Яке ваше?
Яке ваше призначення?
Для чого ви тут?
Я вірю, що ми всі покликані бути супергероями.
Яка ваша суперсила?
З понад 7 мільярдів людей, які живуть на Землі,
менш ніж декілька десятків шпагоковтачів
залишились у цілому світі,
але ви - тільки один.
Ви унікальні.
Яка ваша історія?
Що відрізняє вас від інших?
Розкажіть свою історію,
навіть якщо ваш голос тонкий і тремтячий.
Які ваши Троми?
Якщо б ви могли робити будь-що, бути будь-ким, йти будь-куди.
Що б ви робили? Куди б ви пішли?
Що б ви робили?
Що ви хочете зробити зі своїм життям?
Які ваші великі мрії?
Які були ваші великі мрії в дитинстві? Згадайте.
Я впевнений, ще щось інше, чи не так?
Які були ваші найзухваліші мрії,
і ви думали, що вони такі дивні і такі туманні?
Тримаю парі, це робить ваші мрії не такими й дивними, чи не так?
Що є вашим мечем?
У кожного з вас є меч,
двосічний меч страхів і мрій.
Проковтніть свій меч, хоч чим він є.
Ідіть за своїми мріями, пані та панове.
Ніколи не пізно бути всім, чим ви хотіли бути.
Тим хуліганам за м'ячами для даджбола, тим дітям, які вважали,
що я ніколи не зроблю неможливе,
я можу сказали лише одне:
"Дякую".
Тому що, якби не було негідників, ми б не мали супергероїв.
Я тут, щоб довести, що неможливе не неможливе.
Це дуже небезпечно, це може мене вбити.
Я сподіваюся, вам сподобається.
(Сміх)
Мені потрібна ваша допомога з цим.
Аудиторія: Два, три.
Ден Мейєр: "Ні, ні, ні. Мені потрібна ваша допомога з підрахунком, від всіх вас, добре?
(Сміх)
Якщо ви знаєте слова? Добре? Рахуйте зі мною. Готові?
Один.
Два.
Три.
Ні, це два, але ви вловили ідею.
Аудиторія: Один.
Два.
Три.
(Зітхання)
(Оплески)
ДМ:"Ййє!"
(Оплески) (Овації)
Дуже вам дякую.
Дякую, дякую, дякую. Дякую від щирого серця.
Насправді, дякую від щирого шлунку.
Я сказав вам, що прийшов робити неможливе, і ось зробив.
Але це було не неможливе. Я роблю це щодня.
Неможливим було для цього переляканого, сором'язливого, худого, кволого хлопчика -
стояти тут на сцені TED,
змінювати світ за раз - одним словом;
за раз - одним мечем; за раз - одним життям.
Якщо я змусив вас думати по-новому, якщо я змусив вас повірити,
що неможливе не неможливе.
Якщо я змусив вас зрозуміти, що ви можете робити неможливе у вашому житті,
тоді моя робота виконана, а ваша лише починається.
Ніколи не припиняйте мріяти. Ніколи не припиняйте вірити.
Дякую, що вірили в мене
і дякую, що були частиною моєї мрії.
І ось мій подарунок вам:
Неможливе не...
Аудиторія: неможливе.
Довгий шлях - частина подарунка.
(Оплески)
Дякую.
(Оплески)
(Овації)
Ведучий: "Спасибі, Дене Мейєр, оце так!"