תודה.
בהודו היה פעם מלך, מהרג'ה, ולרגל יום הולדתו יצא צו
שהורה לכל המנהיגים להביא מתנות הראויות למלך.
היו שהביאו משי משובח, אחרים הביאו חרבות מהודרות,
היו שהביאו זהב.
בסוף התור הגיע בהליכה זקן קטן ומלא קמטים
שבא ברגל מכפרו שליד הים, מהלך ימים רבים.
כשהוא קרב, בן המלך שאל: "איזו מתנה מביא אתה למלך?"
והזקן פתח לאט את כף ידו ובה נתגלה
צדף נפלא, כולו קווים מתפתלים בסגול, צהוב, אדום וכחול.
אמר בן המלך:
"זאת אינה מתנה הראויה למלך! איזו מין מתנה זאת?"
הזקן נשא אליו לאט את מבטו ואמר:
"הליכה ארוכה ...חלק מהמתנה."
(צחוק)
בעוד רגעים ספורים אתן לכם מתנה,
מתנה שבעיני היא מתנה שראוי להפיצה.
אך לפני כן הרשו לי לקחת אתכם למסע הארוך שלי.
כמרביתכם, גם אני התחלתי את חיי כילד קטן.
כמה מכם החלו את חייהם כילדים קטנים?
נולדו צעירים? (צחוק)
בערך חצי... טוב.
(צחוק)
ומה עם היתר? אתם נולדתם מבוגרים?
בחיי, הייתי שמח לפגוש את אימותיכם!
אם כבר מדברים על הבלתי-אפשרי!
כילד קטן דמיינתי תמיד שאני עושה דברים בלתי-אפשריים.
היום הוא יום לו ייחלתי מזה שנים רבות,
כי היום הוא היום בו אנסה
לעשות את הבלתי-אפשרי ממש לנגד עיניכם,
כאן, ב-TEDxמאסטריכט.
קודם כל...
אגלה את הסוף.
אני אוכיח לכם
שהבלתי-אפשרי איננו בלתי-אפשרי.
ואסיים בכך שאתן לכם מתנה שראוי להפיצה:
אראה לכם שביכולתכם לחולל את הבלתי-אפשרי גם בחייכם.
במסע שלי לעשיית הבלתי-אפשרי
גיליתי שיש שני דברים משותפים לכל בני האדם בעולם.
לכולם יש פחדים,
ולכולם יש חלומות.
במסעי לעשיית הבלתי-אפשרי גיליתי שיש שלושה דברים שאני עושה,
או שעשיתי בעולם במהלך השנים,
ושגרמו לי לחולל את הבלתי-אפשרי:
משחק המחניים,
סופרמן
ויתושים.
אלה שלוש מילות המפתח שלי.
עכשיו אתם יודעים מדוע אני עושה את הבלתי-אפשרי בחיי.
אז אקח אתכם למסע שלי, להליכה הארוכה שלי
מהפחדים ועד לחלומות,
ממלים ועד לחרבות,
ממחניים
עבור בסופרמן
ועד ליתושים.
ואני מקווה שאצליח להראות לכם
איך תוכלו לעשות את הבלתי-אפשרי גם בחייכם.
4 באוקטובר 2007.
ליבי הולם, ברכי רועדות,
כשאני עולה לבמה באולם סנדרס שבאוניברסיטת הרווארד
כדי לקבל את פרס איג-נובל ברפואה לשנת 2007,
על מאמר בנושא מחקר רפואי שהייתי בין כותביו
בכותרת "בליעת חרבות...
"ותופעות הלוואי שלה."
(צחוק)
הוא פורסם בכתב-עת קטנטן שעד אז לא קראתי,
כתב העת הבריטי לרפואה.
ובשבילי, זו היתה התגשמות של חלום בלתי-אפשרי,
זו היתה הפתעה גמורה למישהו כמוני,
זה היה כבוד שלעולם לא אשכח.
אבל זה לא היה הזכרון החשוב ביותר של חיי.
ב-4 לאוקטובר 1967,
הילד המפוחד, הביישן, החלשלוש הרזה הזה,
סבל מפחדים קיצוניים.
כשהתכונן לעלות לבמה,
ליבו הלם בפראות,
ברכיו רעדו.
כשפתח את פיו כדי לדבר,
המלים פשוט סירבו לצאת.
הוא עמד רועד, בדמעות.
הוא היה משותק מרוב אימה,
קפוא מרוב פחד.
הילד המפוחד, הביישן, החלשלוש הרזה הזה
סבל מפחדים קיצוניים.
פחד מהחשיכה,
פחד גבהים,
פחד מעכבישים ונחשים...
מישהו מכם פוחד מעכבישים ומנחשים?
כן, יש כמה...
הוא פחד ממים ומכרישים,
מרופאים, מאחיות, מרופאי שיניים,
ממחטים, ממקדחים, מעצמים חדים.
אבל יותר מכל הוא פחד
מאנשים.
הילד המפוחד, הביישן, החלשלוש הרזה הזה
היה אני.
היה לי פחד מכשלון ומדחייה,
היתה לי הערכה עצמית נמוכה, תסביך נחיתות,
ועוד משהו שבכלל לא ידענו אז שאפשר לסבול ממנו רשמית:
חרדה חברתית.
בגלל הפחדים שלי, הבריונים הקניטו והיכו אותי.
הם לעגו לי וכינו אותי בשמות גנאי הם לא נתנו לי להשתתף
במשחקי הצבאים שלהם.
אבל היה משחק אחד שבו הם כן שיתפו אותי:
מחניים.
ולא ידעתי לברוח מהכדור.
הבריונים היו קוראים בשמי,
הייתי מרים את מבטי ורואה את הכדורים האדומים האלה
דוהרים לכיוון פרצופי במהירויות על-קוליות
בום! בום! בום!
ואני זוכר שבימים רבים חזרתי מבית הספר
כשפני אדומות ומעקצצות, אוזני אדומות ומצלצלות,
עיני שורפות מדמעות
ומילותיהם לוהטות באוזני.
ומי שאמר:
"מקלות ואבנים יכולים לשבור את עצמותי אבל כינויי גנאי לא יכאיבו לי",
זהו שקר.
מלים מסוגלות לחתוך כמו סכין.
מלים יכולות לפלח כמו חרב.
מלים מסוגלות לפצוע פצעים כה עמוקים
עד שאינם נראים.
אז היו לי פחדים והמלים היו האויבות הכי מרות שלי.
הן עדיין כאלה.
אבל היו לי גם חלומות.
הייתי הולך הביתה ובורח לקומיקס של סופרמן
הייתי קורא חוברות קומיקס של סופרמן
וחולם שאהיה גיבור-על כמו סופרמן.
רציתי ללחום למען האמת והצדק,
להילחם בנבלים ולהתגבר על הקריפטונייט, על מה שמחליש אותי.
רציתי לעופף בעולם, לעשות מעללים של גיבורי-על ולהציל חיים.
היו לי דמיונות גם בקשר לדברים אמיתיים.
קראתי את ספר השיאים של גינס ואת "לא יאומן כי יסופר" של ריפלי,
מישהו כאן קרא את הספרים של גינס או ריפלי?
אני מת על הספרים האלה!
ראיתי אנשים אמיתיים שעושים מעללים אמיתיים.
ואמרתי שגם אני רוצה לעשות זאת.
אם הבריונים לא מרשים לי להשתתף במשחקים שלהם,
אני רוצה לעשות קסמים אמיתיים, מעללים אמיתיים.
לעשות משהו ממש מדהים, שהבריונים האלה לא מסוגלים לו.
אני רוצה למצוא את התכלית והייעוד שלי,
אני רוצה לדעת שיש לחיי משמעות
אני רוצה לעשות משהו מדהים שישנה את העולם;
אני רוצה להוכיח שהבלתי-אפשרי איננו בלתי-אפשרי.
נדלג 10 שנים קדימה,
לשבוע שלפני יום הולדתי ה-21.
ביום אחד ויחיד קרו 2 דברים שישנו את חיי לנצח.
גרתי בטמיל נאדו שבדרום הודו,
עבדתי שם כמיסיונר,
ומורי הרוחני, חברי, שאל אותי:
"יש לך חזונות, דניאל?"
שאלתי: "חזונות? מה זה חזון?"
הוא אמר: "חזון הוא מטרה חשובה בחיים.
"זהו שילוב של חלום ומטרה,
"למשל, אילו יכולת לעשות הכל, ללכת לכל מקום שתרצה,
"להיות כל מי שתרצה להיות,
"לאן היית הולך? מה היית עושה? מי היית?"
אמרתי: "אני לא מסוגל! אני פוחד מדי! יש לי פחדים רבים מדי!"
באותו לילה העליתי את מזרן הקש שלי לגג הבקתה,
נשכבתי עליו מתחת לכוכבים
וצפיתי בעטלפים, שצללו ולכדו יתושים.
ויכולתי לחשוב רק על "חזון", על חלומות ומטרות,
ועל הבריונים ההם עם כדורי המחניים.
כעבור כמה שעות התעוררתי.
ליבי הלם בפראות, ברכי רעדו.
והפעם - לא באימה.
גופי התעוות כולו.
ובמשך חמשת הימים הבאים
דימדמתי על ערש דווי ונלחמתי על חיי.
מוחי להט ב-40 מעלות חום של מלריה.
ובכל פעם ששבתי להכרתי יכולתי לחשוב רק על "חזון".
חשבתי: "מה אני רוצה לעשות עם חיי?"
לבסוף, בלילה שלפני יום הולדתי ה-21,
ברגע של צלילות,
הבנתי משהו.
הבנתי שהיתוש הקטן הזה,
אנופלס סטפנסי,
היתוש הקטן הזה, ששוקל פחות מ-5 אלפיות הגרם
פחות מגרגר מלח,
אם היתוש הזה מסוגל לחסל אדם שמשקלו 80 קילו,
הבנתי שזהו הקריפטונייט שלי.
ואחר הבנתי שלא היתוש הוא הבעיה,
אלא הטפיל הזעיר שבתוך היתוש,
פלסמודיום פלציפארום, שהורג מעל מיליון אנשים בשנה,
ואז הבנתי, לא. מדובר במשהו עוד יותר קטן,
אבל מבחינתי הוא הרבה יותר גדול.
הבנתי
שהפחד הוא הקריפטונייט שלי,
הטפיל שלי, שגורם לי כל חיי לנכות ולשיתוק.
דעו לכם שיש הבדל בין סכנה לבין פחד.
הסכנה היא אמיתית.
הפחד הוא ברירה.
והבנתי שיש לי ברירה:
לחיות בפחד ולמות באותו לילה בכשלון,
או להרוג את פחדי, ואז אוכל
להגיע אל חלומותי, להעז לחיות את החיים.
ואתם יודעים, כשנמצאים על ערש דווי
ולנוכח המוות, משהו באמת מעורר את הרצון לחיות.
קלטתי שכולם מתים, ולא כולם באמת חיים.
ברגע הגסיסה, אז אנו חיים.
כשאתה לומד למות,
אתה לומד באמת לחיות.
אז באותו ערב החלטתי לשנות את הסיפור שלי.
לא רציתי למות.
אז הבעתי תפילה קטנה:
"אלוהים, אם תניח לי לחיות עד ליום הולדתי ה-21,
"לא אניח יותר לפחד לשלוט בחיי.
"אמית את פחדי,
"אגשים את חלומותי,
"אני רוצה לשנות את גישתי,
"אני רוצה לעשות משהו אדיר בחיי,
"אני רוצה למצוא את תכליתי ואת ייעודי
"אני רוצה לדעת שהבלתי-אפשרי איננו בלתי-אפשרי."
לא אגלה לכם אם ניצלתי באותו לילה; תסיקו את זה בעצמכם.
(צחוק)
אך באותו לילה ערכתי את רשימת עשרת החזונות הראשונים שלי:
החלטתי לבקר בכל היבשות
לראות את שבעת פלאי עולם, ללמוד כמה שפות,
לחיות על אי נטוש, לחיות בספינה בים,
להתגורר בשבט אינדיאני באמזונס,
לטפס לראש ההר הגבוה ביותר בשוודיה,
רציתי לראות את הר האוורסט בזריחה,
לעבוד בתעשיית המוסיקה בנאשוויל,
לעבוד בקרקס,
ולקפוץ ממטוס.
במשך 20 השנים הבאות השגתי את מרבית החזונות האלה.
בכל פעם שסימנתי חזון ברשימה שלי,
הוספתי לרשימה עוד 5 או 10 והיא הלכה והתארכה.
בשבע השנים הבאות חייתי באי קטן באיי בהאמה
במשך כשבע שנים
בבקתה מכוסת סכך, הנה.
צדתי ואכלתי כרישים וטריגונים, הייתי לבד באי,
לבוש באזור חלציים,
ולמדתי לשחות עם כרישים.
משם, עברתי למקסיקו,
ואחר לאגן האמזונס, באקוודור,
התגוררתי עם שבט הפוג'ו פונגו שבאקוודור,
ואט-אט התחלתי לרכוש בטחון מעצם הגשמת החזונות שלי.
נכנסתי לעסקי המוסיקה בנאשוויל ואחר בשוודיה,
עברתי לשטוקהולם, עבדתי שם בתעשיית המוסיקה,
טיפסתי שם לפסגת הר קבנקייסה, גבוה מעל לחוג הארקטי.
למדתי ליצנות,
ולהטוטנות,
והליכה על כלונסאות,
רכיבה על חד-אופן, בליעת אש, אכילת זכוכית.
ב-1997 נודע לי שנותרו פחות מ-12 בולעי חרבות
ואמרתי: "אני חייב לעשות את זה!"
פגשתי בולע חרבות וביקשתי ממנו כמה עצות.
הוא אמר: "כן. אתן לך שתי עצות:
"האחת: זה מסוכן מאד, אנשים מתו מזה.
"שתיים: אל תנסה את זה!"
(צחוק)
אז הוספתי את זה לרשימת החזונות שלי.
תרגלתי 10-12 פעמים ביום, מידי יום ביומו
במשך 4 שנים.
חישבתי את זה...
4 כפול 365...
היו בערך 13,000 נסיונות לא-מוצלחים
עד שהצלחתי לבלוע את החרב הראשונה שלי ב-2001.
באותה תקופה קבעתי לי חזון
להפוך למומחה מס' 1 בעולם בבליעת חרבות.
אז חיפשתי את כל הספרים, כתבי העת, המאמרים,
כל דו"ח רפואי, למדתי פיזיולוגיה, אנטומיה,
שוחחתי עם רופאים ועם אחיות,
קישרתי בין כל בולעי החרבות,
הקמתי את האיגוד הבינלאומי של בולעי החרבות,
וניהלתי מחקר רפואי בן שנתיים שהסתכם במאמר
אודות בליעת חרבות ותופעות הלוואי שלה
והוא פורסם בכתב העת הבריטי לרפואה.
(צחוק)
תודה.
(מחיאות כפיים)
בנוסף, למדתי כמה דברים מרתקים אודות בליעת חרבות,
שאני בטוח שטרם חשבתם עליהם, אבל אחרי הערב בטוח שתחשבו.
ובפעם הבאה שתגיעו הביתה, ותחתכו סטייק בסכין או בחרב שלכם
ודאי תחשבו עליהם.
למדתי שבליעת החרבות החלה בהודו -
בדיוק היכן שנתקלתי בה לראשונה כנער בן 20 --
לפני כ-4,000 שנה, בערך בשנת 2000 לפנה"ס.
ב-150 השנים האחרונות נעזרו בבולעי חרבות
במדע וברפואה
לצורך פיתוח האנדוסקופ הקשיח ב-1868
ע"י ד"ר אדולף קוסמואל, בפרייבורג שבגרמניה.
ב-1906 נעזרו בהם בפיתוח הקרדיוגרם, בוויילס,
כדי לחקור בעיות בליעה ועיכול,
בפיתוח ראי הסמפונות ומכשירים כאלה.
אבל ב-150 השנים האחרונות
ידוע לנו על מאות פציעות ועשרות מקרי מוות...
הנה האנדוסקופ הקשיח שפיתח ד"ר אדולף קוסמואל.
אבל גילינו שהיו 29 מקרי מוות ב-150 השנים האחרונות
כולל בולע החרבות הלונדוני הזה שפילח בחרבו את ליבו.
למדנו גם שמתרחשות בין 3 ל-8
פציעות חמורות בשנה של בליעת חרבות.
אני יודע זאת, כי שיחות הטלפון מגיעות אלי.
לאחרונה קיבלתי שתי שיחות כאלה,
אחת משוודיה ואחת מאורלנדו, ממש בשבועות האחרונים,
בולעי חרבות שאושפזו בגלל פציעות בבית החולים,
כך שזה מסוכן ביותר.
דבר נוסף שלמדתי הוא שלבליעת חרבות דרושות
בין שנתיים ל-10 שנים של אימוני בליעת חרבות
בשביל אנשים רבים.
אבל התגלית הכי מרתקת שגיליתי
היא איך בולעי חרבות לומדים לבצע את הבלתי-אפשרי.
וכאן אגלה לכם סוד קטן:
אל תתמקדו ב-99.9% הבלתי-אפשריים.
התמקדו באותה עשירית אחוז אפשרית, וגלו איך לאפשר אותה.
כעת אקח אתכם למסע לתוך נפשו של בולע חרבות.
כדי לבלוע חרב, נחוצה מדיטציה של נצחון הרוח על החומר,
ריכוז חד כתער, דיוק של חוט השערה
כדי לבודד אברים פנימיים ולהתגבר על רפלקסים גופניים אוטומטיים
באמצעות פעילות מוח מוגברת וזכרון שרירים משונן היטב,
אחרי תרגול מכוון של יותר מ-10,000 פעמים.
כעת אקח אתכם למסע מופלא לתוך גופו של בולע חרבות.
כדי לבלוע חרב,
עלי להחליק את הלהב מעל ללשוני,
לדכא את רפלקס ההקאה בוושט הצווארי,
לבצע תפנית של 90 מעלות דרך מכסה הגרון,
לעבור דרך הסוגר העליון של הוושט,
לדכא את רפלקס המעיים,
להחליק את הלב אל תוך חלל החזה
בין שתי הריאות.
בנקודה זו... בנקודה זו
עלי להזיז בעדינות הצידה, ממש כך, את ליבי.
אם תתבוננו היטב,
תוכלו לראות את הלב הולם יחד עם החרב שלי
משום שהיא צמודה ללב
כשביניהם מפרידים 3 מ"מ של רקמת ושט.
זה איננו משהו שאפשר לזייף.
לאחר מכן עלי להחליק אותה מעבר לעצם החזה,
דרך סוגר הוושט התחתון ולתוך הקיבה,
לדכא את רפלקס ההקאה בקיבה ולמטה, עד לתריסריון.
קלי קלות.
(צחוק)
אילו המשכתי הלאה, עד לחצוצרות הרחם.
גברים, תוכלו אחר כך לשאול את נשותיכם בקשר לזה...
אנשים שואלים אותי:
"נחוץ ודאי המון אומץ כדי לסכן את החיים,
"להזיז את הלב ולבלוע חרב..."
לא. מה שדורש אומץ אמיתי
הוא שבחור מפוחד וביישן, חלשלוש רזה,
יסתכן בכשלון ובדחייה,
יאמץ את ליבו,
יבלע את גאוותו
ויתייצב כאן, מול חבורת זרים גמורים
ויספר להם את סיפורו על פחדיו וחלומותיו,
יסתכן בחשיפת פנימיותו, בפועל וגם כדימוי.
אתם מבינים -- תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
אתם מבינים, הדבר המדהים באמת...
תמיד רציתי לעשות בחיי דברים מופלאים,
והיום אני עושה אותם.
אבל הדבר המדהים באמת איננו שאני מסוגל לבלוע
21 חרבות בבת אחת,
או לשהות בעומק 6 מטרים במיכל עם 88 כרישים וטריגונים
כדי להיכנס ל"לא יאומן כי יסופר" של ריפלי,
או להיצלות בחום של 800 מעלות כדי להיכנס לספר הגיבורים של סטן לי,
בתור "איש הפלדה"
וזה היה חם!!
או לגרור מכונית בעזרת חרב בשביל הספר של ריפלי,
או "גינס",
או להגיע לגמר של "כוכב נולד" באמריקה,
או לזכות בפרס האיג-נובל לרפואה לשנת 2007.
לא. אלה אינם הדברים המדהימים באמת.
זה מה שאנשים חושבים. ממש לא.
הדבר המדהים באמת
הוא שאלוהים הצליח לקחת את אותו ילד מפוחד, ביישן, חלש ורזה
שפחד מגבהים,
שפחד ממים ומכרישים,
ומרופאים ואחיות ומחטים ועצמים חדים,
ומדיבור בפני אנשים,
והיום הוא איפשר לי לעופף סביב העולם
בגבהים של 10,000 מטרים
לבלוע חרבות, לצלול עם כרישים,
לדבר עם רופאים ואחיות, ולפני קהל כמוכם, בכל העולם.
זהו מה שבאמת מדהים מבחינתי.
תמיד רציתי לעשות את הבלתי-אפשרי ...
תודה.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)
תמיד רציתי לעשות את הבלתי-אפשרי והיום אני עושה זאת.
רציתי לעשות בחיי משהו מדהים ולשנות את העולם
והיום אני עושה זאת.
תמיד רציתי לעופף מסביב לעולם ולבצע מעללים על-אנושיים
ולהציל חיים, והיום אני עושה זאת.
ואתם יודעים מה?
עמוק בתוכי עדיין קיים חלק קטן מחלומו של אותו ילד.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
תמיד רציתי למצוא את התכלית והייעוד שלי
וכעת מצאתי אותם.
ויודעים מה?
הם לא בחרבות, כפי שחשבתם, ולא בחוזקות שלי,
מצאתי אותם בחולשה שלי, במלים שלי.
התכלית והייעוד שלי הם לשנות את העולם
ע"י פילוס דרך בפחד,
חרב אחרי חרב, מילה אחר מילה,
סכין אחרי סכין, חיים אחרי חיים
כדי להניע אנשים להיות גיבורי-על
ולעשות בחייהם את הבלתי-אפשרי.
הייעוד שלי הוא לעזור לאחרים למצוא את ייעודם.
מהו הייעוד שלכם?
מהי התכלית שלכם?
לשם מה אתם קיימים?
אני מאמין שכולנו נקראים להיות גיבורי-על.
מהו כוח העל שלכם?
מכל אוכלוסיית העולם, יותר מ-7 מיליארד בני-אדם,
נותרו בימינו פחות מעשרות ספורות של בולעי חרבות,
אבל יש רק אחד או אחת מכם.
אתם ייחודיים.
מהו הסיפור שלכם?
מה עושה אתכם מיוחדים?
ספרו את סיפוריכם,
גם אם קולכם דק ורועד.
מהם החזונות שלכם?
אילו יכולתם להיות כל דבר, כל אחד, ללכת לכל מקום,
מה הייתם עושים? לאן הייתם הולכים?
מה הייתם עושים? מה אתם רוצים לעשות בחייכם?
מהם חלומותיכם הגדולים?
מה היו חלומותיכם הגדולים כשהייתם ילדים? היזכרו.
זה ודאי לא היה זה, נכון?
מה היו חלומותיכם הפרועים ביותר שהיו בעיניכם כה מוזרים ומעורפלים?
אני בטוח שזה מציג אותם באור פחות מוזר ומעורפל, נכון?
מהי החרב שלכם?
לכל אחת ואחד מכם יש חרב.
חרב פיפיות של פחדים וחלומות.
בלעו את החרב, תהיה אשר תהיה.
לכו אחר חלומותיכם, גבירותי ורבותי,
אף פעם לא מאוחר מכדי להיות למי שרציתם.
ולאותם בריונים עם כדורי המחניים, אותם ילדים שחשבו
שלעולם לא אעשה את הבלתי-אפשרי,
אני יכול לומר רק את זה:
תודה לכם.
כי בלי רשעים לא היו לנו גיבורי-על.
אני הוכחה חיה לכך שהבלתי-אפשרי איננו בלתי-אפשרי.
זה מסוכן ביותר, זה עלול להרוג אותי.
אני מקווה שתיהנו.
(צחוק)
עכשיו אזדקק לעזרתכם.
קהל: שתיים, שלוש.
דן מאייר: לא, לא לא. אני צריך שתעזרו לי לספור, כולכם, בסדר?
(צחוק)
מכירים את המלים? בסדר? ספרו יחד איתי, מוכנים?
אחת,
שתיים,
שלוש.
לא, זה 2, אבל הבנתם את הרעיון.
קהל: אחת,
שתיים,
שלוש.
(אנקה)
(מחיאות כפיים)
ד"מ: כן!
(מחיאות כפיים) (שריקות)
תודה רבה לכם.
תודה, תודה, תודה. תודה רבה לכם מעומק ליבי.
בעצם, תודה רבה לכם מעומק קיבתי.
אמרתי לכם שבאתי הנה כדי לעשות את הבלתי-אפשרי, וזה מה שעשיתי.
אבל זה איננו בלתי-אפשרי. אני עושה זאת בכל יום.
הבלתי-אפשרי היה שילד מפוחד, ביישן, חלש ורזה יתייצב מול פחדיו,
יעמוד כאן, על בימת TEDx,
וישנה את העולם מילה אחר מילה,
חרב אחרי חרב, חיים אחרי חיים.
אם גרמתי לכם לפתוח את הראש, ואם גרמתי לכם להאמין
שהבלתי-אפשרי איננו בלתי-אפשרי,
ואם הבאתי אתכם להבין שבכוחכם לעשות את הבלתי-אפשרי בחייכם,
הרי שהשלמתי את מלאכתי, ומלאכתכם רק מתחילה.
אל תפסיקו לחלום, אל תפסיקו להאמין.
תודה לכם על אמונתכם בי ועל היותכם חלק מחלומי.
והנה מתנתי לכם:
שהבלתי-אפשרי איננו...
קהל: בלתי-אפשרי.
הליכה ארוכה... חלק מהמתנה.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
(תרועות)
מנחה: תודה, דן מאייר. וואו!