Hvala vam.
Bio jedan kralj u Indiji, maharadža, i za svoj rođendan je odlučio
da će svi poglavari donijeti poklone koji su dostojni kralja.
Neki su donijeli finu svilu, neki skupe mačeve,
neki zlato.
Na kraju reda je došao naborani mali starac
koji je prepješačio dugi put uz more iz svog sela.
Kako je prilazio, kraljev sin ga upita, "Koji je tvoj poklon za kralja?"
A starac je lagano ispružio ruku i pokazao
prelijepu školjku sa isprepletenim bojama ljubičaste, žute, crvene i plave.
A kraljev sin reče,
"To nije poklon za kralja! Kakav je to poklon?"
Starac ga polako pogleda i reče,
"Dugo putovanje... dio poklona."
(Smijeh)
Za nekoliko trenutaka ću Vam dati poklon,
poklon koji vrijedi podijeliti.
Ali prije toga, dopustite da Vas odvedem
na svoje dugo putovanje.
Kao i većina vas,
počeo sam kao mali dječak.
Koliko Vas je započelo život kao malo dijete?
Rodili se mladi?
Otprilike polovica... Ok...
(Smijeh)
A ostali? Vi ste se rodili kao potpuno odrasli?
Baš bih volio upoznati Vašu majku!
Kad smo već kod nemogućeg!
Kao dječak uvijek sam bio fasciniran nemogućim.
Danas je dan kojeg sam čekao mnogo godina,
jer danas je dan kada ću pokušati
uraditi nemoguće upravo pred vašim očima,
ovdje u TEDxMaastricht.
Počet ću
tako što ću otkriti kraj:
Dokazat ću Vam da
nemoguće nije nemoguće.
I završit ću tako što ću Vam dati poklon koji vrijedi širiti dalje:
Pokazat ću Vam da možete uraditi nemoguće.
Na svom putu do nemogućeg, otkrio sam da postoje
dvije stvari koje važe za sve ljude na svijetu.
Svako ima strahove,
i svako ima snove.
Na svom putu do nemogućeg, otkrio sam da postoje tri stvari
koje sam uradio tokom svoga života
a zbog kojih sam uradio nemoguće.
Graničar, ili kako to vi zovete "Trefbal",
Supermen,
i Komarac.
Ovo su moje tri ključne riječi.
Sada znate zašto radim nemoguće.
Odvest ću Vas na svoje putovanje, svoju dugu šetnju
od strahova do snova,
od riječi do mačeva,
od igre graničara
do Supermena
do komarca.
Nadam se da ću Vam pokazati
kako Vi možete uraditi nemoguće u svom životu.
4. oktobar 2007. godine
Srce mi je lupalo; koljena su mi se tresla
kada sam izašao na binu
u Sanders teatru
Harvard univerziteta da primim
lg Nobelovu nagradu za medicinu
kao jedan od autora medicinskog istraživačkog rada
pod nazivom "Gutanje mačeva...
...i njegove nus pojave".
(Smijeh)
Objavljen je u malom časopisu kojeg nikada prije nisam čitao,
Britanski medicinski časopis.
Za mene je to bio nemogući san koji je postao java,
neočekivano iznenađenje za nekoga kao ja,
to je bila čast koju nikada neću zaboraviti.
Ali to nije bio nezaboravni dio mog života.
4. oktobra 1967. godine,
ovaj uplašeni, stidljivi, mršavi, bojažljivi dječak
je patio od velikih strahova.
Kako se pripremao da izađe na binu,
srce mu je lupalo,
koljena su mu klecala.
Pošao je da progovori,
ali riječi nisu htjele izaći.
Stajao je u plaču.
Ukočen od panike,
i straha.
Ovaj uplašeni, stidljivi, mršavi, bojažljivi dječak
je patio od mnogih strahova.
Bojao se mraka,
visine,
pauka i zmija...
Da li se neko od Vas boji pauka i zmija?
Da, nekoliko Vas...
Bojao se vode i ajkula...
Doktora, medicinskih sestara, zubara,
igala i bušilica i oštrih predmeta.
Ali najviše od svega, bojao se
ljudi.
Ovaj uplašeni, stidljivi, mršavi, bojažljivi dječak
sam bio ja.
Bojao sam se neuspjeha i odbijanja,
imao sam nisko samopouzdanje, kompleks niže vrijednosti,
i nešto što nismo tada ni znali da postoji:
socijalna anksioznost.
Zbog mojih strahova nasilnici bi me zadirkivali i tukli.
Ismijavali bi me i zvali pogrdnim imenima, Nikada mi nisu dali da učestvujem
u njihovim igrama.
Bila je jedna igra u kojoj su me puštali da učestvujem...
Graničar -
u kojoj ja nisam bio dobar.
Nasilnici bi me zovnuli,
podigao bih glavu i vidjeo crvene lopte
kako lete prema
bam, bam, bam!
Sjećam se dana kada sam se vraćao iz škole,
lice mi je bilo crveno i peckalo me je, uši su mi bile crvene i zvonile su.
Oči su mi bile u suzama,
a njihove riječi su mi odzvanjale u ušima.
Ko god kaže,
"Drvlje i kamenje mi mogu slomiti kosti, ali me riječi nikad neće povrijediti"...
To je laž.
Riječi mogu rezati kao nož.
Riječi mogu prodrijeti kao mač.
Riječi mogu ostaviti duboke tragove
koji se ne vide.
Imao sam strahove. A riječi su bili moji najgori prijatelji.
I dalje su.
Ali imao sam i snove.
Došao bi kući i pobjegao bi u svijet stripova o Supermenu
i čitao bi stripove o Supermenu
i sanjao bi i želio bi da sam superheroj kao Supermen.
Želio sam se boriti za istinu i pravdu,
želio sam se boriti protiv zlikovaca i kriptonita,
želio sam letjeti oko svijeta čineći superherojske pothvate i spašavati živote.
Također sam bio fasciniran stvarima koje su stvarne.
Čitao bi Ginisovu knjigu rekorda i Riplejevu Vjerovali ili ne knjigu.
Je li iko od Vas čitao ove knjige?
Obožavam te knjige!
VIdio sam stvarne ljude kako čine stvarne poduhvate.
I želio sam uraditi isto.
Ako nasilnici mi ne dozvoljavaju
da učestvujem u njihovim sportskim igrama,
želim da izvodim stvarnu čaroliju, stvarne poduhvate.
Želim raditi izvanredne stvari koje ti nasilnici ne mogu.
Želim naći svoju svrhu i poziv,
Želim da znam da moj život ima smisao,
želim raditi nešto nevjerovatno da bih promijenio svijet;
želim dokazati da nemoguće nije nemoguće.
10 godina unaprijed -
Bilo je to sedam dana prije mog 21. rođendana.
Dvije stvari su se desile u jednom danu koje su zauvijek promijenile moj život.
Živio sam u Tamil Nadu, južnoj Indiji.
Bio sam misionar,
moj mentor i prijatelj me je pitao,
"Imaš li Thromove, Daniel?"
Rekao sam, "Thromove? Šta su Thromovi?"
Odgovorio je, "Thromovi su važni životni ciljevi.
Oni su kombinacija snova i ciljeva, ako bi mogao
uraditi bilo šta, otići bilo gdje
biti bilo šta,
gdje bi otišao? Šta bi radio?
Ko bi bio?
Odgovorio sam, "Ja to ne mogu uraditi! Previše sam uplašen!
Imam previše strahova!"
Te noći sam uzeo prostirku na krovu bungalova,
prostrtu pod zvijezdama,
i gledao kako šišmiši love komarce.
Samo sam mislio o thromovima, snovima i ciljevima,
i o nasilnicima u igri graničara.
Nekoliko sati poslije probudio sam se.
Srce mi je lupalo, a koljena klecala.
Ovoga puta ne od straha.
Cijelo tijelo mi se grčilo.
I u narednih pet dana
gubio sam svijest na samrtnoj postelji boreći se za svoj život.
Moj mozak je gorio od groznice malarije sa 40°C.
Kada god bi bio svjestan, samo sam mislio o thromovima.
Pomislio bih, "Šta želim u životu?"
Konačno, noć pred moj 21. rođendan,
u trenutku kada sam bio bistar,
shvatio sam:
Shvatio sam da mali komarac,
Anopheles Stephensi,
taj mali komarac
koji teži manje od 5 mikrograma
manje od zrnca soli,
ako je taj komarac mogao uništiti muškarca od 80 kg,
shvatio sam da je to moj kriptonit.
A onda sam shvatio, ne, ne, to nije komarac,
To je mali parazit unutar komarca,
Plasmodium Falciparum, koji ubije preko milion ljudi godišnje.
A onda sam shvatio, ne, ne, to je nešto manje od toga,
ali za mene, činilo se kao mnogo veće.
Shvatio sam,
strah je moj kriptonit,
moj parazit,
koji me je osakatio i paralizirao cijeloga života.
Postoji razlika između opasnosti i straha.
Opasnost je stvarna.
Strah je izbor.
Shvatio sam da imam izbor:
Mogao sam ili živjeti u strahu, i umrijeti u neuspjehu te noći,
ili sam mogao sahraniti svoje strahove
i dostići snove, mogao sam živjeti život.
Ima nešto u tome da kada ste na samrtnoj postelji
i kada se suočavate sa smrću stvarno poželite živjeti.
Shvatio sam da svako umire, ali svako zaista ne živi.
Kada umiremo tada živimo.
Kada naučite umrijeti,
tada zaista naučite živjeti.
Te noći sam odlučio da promijenim
svoju priču.
Nisam želio umrijeti.
Stoga sam se molio, rekao sam,
"Bože, ako mi dozvoliš da dočekam svoj 21. rođendan,
neću više dopustiti da strah upravlja mojim životom.
Sahraniću svoje strahove,
posegnut ću za svojim snovima,
želim promijeniti svoj stav,
želim učiniti nešto nevjerovatno sa svojim životom,
želim naći svoju svrhu i poziv,
želim znati da nemoguće nije nemoguće,"
Neću Vam reći da li sam preživio te noći, ostaviću da to sami odgonetnete.
(Smijeh)
Ali te noći sam sastavio listu od prvi 10 thromova:
Odlučio sam da želim posjetiti glavne kontinente
vidjeti 7 svjetskih čuda
naučiti mnoštvo jezika,
živjeti na napuštenom ostrvu,
živjeti na brodu u okeanu,
živjeti sa indijanskim plemenom u Amazonu,
popeti se na najviši vrh u Švedskoj,
želio sam vidjeti Mount Everest u zoru,
želio sam raditi u muzici u Nashvillu,
želio sam raditi u cirkusu,
i želio sam skočiti iz aviona.
U narednih dvaeset godina ispunio sam većinu tih thromova.
Kada god bih prekrižio jedan throme sa liste,
dodao bih još 5 ili 10 na moju listu koja je nastavila da raste.
U narednih sedam godina, živio sam na malom ostrvu u Bahamama
tokom sedam godina
u slamnatoj kolibi,
hraneći se ajkulama i ražama, kao jedini na ostrvu,
noseći samo parče tkanine oko kukova,
naučio sam da plivam sa ajkulama.
Odatle sam se preselio u Meksiko,
a onda u dolinu rijeke Amazon u Ekvadoru,
Pujo Pongo Ekvador, gdje sam živio sa plemenom,
i postepeno sam počeo sticati samopouzdanje samo uz pomoć thromova.
Preselio sam se u Nashville da radim u muzici, a onda u Švedsku,
u Štoklolm, gdje sam radio u muzici,
gdje sam se popeo na vrh planine Kebnekaise iznad Arktičkog kruga.
Naučio sam da budem klovan,
da žogliram,
i da hodam na štulama,
da vozim jednocikl, da gutam vatru, jedem staklo.
1997. godine sam čuo da je preostalo manje od dvanaest gutača mačeva
i rekao sam, "Moram to uraditi!"
Upoznao sam gutača mačeva, i upitao ga za savjet.
Rekao je, "Daću ti dva savjeta:
Pod 1: To je izrazito opasno,
Ljudi su umirali pokušavajući.
Pod 2:
Ne pokušavaj!"
(Smijeh)
Tako da sam to dodao na svoju listu thromova.
Vježbao sam 10-12 puta dnevno, svaki dan
naredne četiri godine.
Izračunao sam...
4 x 365 [x 12]
To je bilo oko 13,000 neuspješnih pokušaja
dok nisam provukao svoj prvi mač kroz grlo 2001. godine.
Za to vrijeme sam postavio throme
da postanem svjetski stručnjak u gutanju mačeva.
Tražio sam svaku knjigu, časopis, novinski članak,
svaki medicinski izvještaj, proučavao sam fiziologiju, anatomiju,
razgovarao sam sa doktorima i sestrama,
okupio sam sve gutače mačeva
u Međunarodno udruženje gutača mačeva,
i sproveo dvogodišnje medicinsko istraživanje
o Gutanju mačeva i njegovim nuspojavama
koje je objavljeno u Britanskom medicinskom časopisu.
(Smijeh)
Hvala vam.
(Aplauz)
Naučio sam neke fascinantne stvari o gutanju mačeva.
Neke stvari o kojima prije sigurno niste mislili, ali hoćete od večeras.
Drugi put kada budete rezali odrezak nožem
ili mačem, ili "bestek" (pribor za jelo) pomislit ćete o ovome...
Naučio sam da je gutanje mačeva počelo u Indiji -
upravo tamo gdje sam to vidio kao dvadesetogodišnji klinac -
prije 4000 godina, oko 2000. god.pr.n.e.
U zadnjih 150 godina, gutači mačeva su pomagali
nauci i medicini
u razvoju krutog endoskopa 1868.god.
od strane dr. Adolfa Kussmaula u Freiburgu u Njemačkoj.
1906. godine, u razvoju elektrokardiograma u Velsu,
u proučavanju promećaja gutanja i probave,
u razvoju bronhoskopa, takvih stvari.
Ali tokom 150 godina,
vidjeli smo hiljade povreda i desetine smrtnih slučajeva...
Ovo je kruti endoskop koji je razvio dr. Adolf Kussmaul.
Ali otkrili smo da je bilo 29 smrtnih slučajeva u 150 godina
uključujući ovog gutača mačeva iz Londona koji je mačem probio srce.
Takođe smo saznali da je bilo 3-8
ozbiljnih povreda svake godine.
Znam to jer dobijam pozive.
Upravo sam ih primio dva,
jedan iz Švedske i jedan iz Orlanda tokom nekoliko prošlih sedmica,
od gutača mačeva koji su hospitalizirani zbog povreda.
Tako da je to veoma opasno.
Još sam naučio da mnogim ljudima treba
od 2 do 10 godina da nauče
kako gutati mač.
Ali najfascinantnije otkriće bilo je
kako gutači mačeva nauče da urade nemoguće.
Odaću Vam malu tajnu:
Nemojte se fokusirati na 99,9% nemogućeg.
Fokusirajte se na .1% mogućeg, i nađite način kako to da ostvarite.
Dopustite mi da Vas odvedem na put u um gutača mačeva.
Da bi ste progutali mač, potrebna je meditacija uma nad materijom,
oštra koncentracija, preciznost
da bi se izolirali unutrašnji organi i prevazišli automatski refleksi
putem pojačanih moždanih sinapsi, putem mišićne memorije
svjesnom praksom preko 10,000 puta.
Dopustite mi da Vas odvedem na malo putovanje u tijelo gutača mačeva.
Da bi se progutao mač,
moram spustiti oštricu preko jezika,
potisnuti refleks gutanja u cervikalnom jednjaku,
napraviti zaokret od 90 stepeni niz epiglotis,
provlačiti mač kroz krikofaringealni gornji ezofagealni sfinkter,
potisnuti peristaltički refleks,
provući oštricu u prsnu šupljinu
između pluća.
U ovom trenutku,
moram zapravo gurnuti srce u stranu.
Ako pažljivo pogledate,
vidjećete kako srce lupa sa mačem
jer se naslanja na srce
koje odvaja oko osmina inča ezofagealnog tkiva.
To nije nešto što možete lažirati.
Zatim moram provući oštricu pored grudne kosti,
pored donjeg ezofagealnog sfinktera, u stomak,
postisnuti refleks na povraćanje u stomaku sve do dvanaestopalačnog crijeva.
To je mačiji kašalj.
(Smijeh)
Ako bi išao dalje od toga,
sve do jajovoda.
Momci, upitajte svoje žene o tome...
Ljudi me pitaju,
"Mora da ste veoma hrabri kada riskirate svoj život,
da gurnete srce, i progutate mač..."
Ne. Prava hrabrost treba da
uplašeni, stidljivi, mršavi, bojažljivi dječak
riskira neuspjeh i odbijanje
otvori dušu,
i proguta ponos
i da stane ovdje ispred grupu potpunih stranaca
i da ispriča svoju priču o svojim strahovima i snovima,
i da sve prizna.
Vidite - hvala Vam.
(Aplauz)
Vidite, nevjerovatno je to što
sam uvijek želio uraditi nešto izvanredno u svom životu
i sada to radim.
Ali nije izvanredno to što mogu progutati
21 mač odjednom,
ili 6 metara pod vodom u bazenu sa 88 ajkula i raža
za Riplejevu Vjerovali ili ne knjigu,
ili usijan na 815 stepeni za Stan Leejeve Superljude
kao "Muškarac od čelika"
a to je bilo baš vruće!
Ili vući auto mačem za Ripleja,
ili Ginisa,
ili ući u finale šoa Amerika ima talent,
ili dobiti Nobelovu nagradu za medicinu 2007. godine.
Ne, to nije zaista nevjerovatno.
To ljudi misle. Ne, ne, ne. To nije to.
Nevjerovatno je to
što je bog mogao uzeti tog uplašenog, stidljivog, mršavog, bojažljivog dječaka
koji se bojao visina,
vode i ajkula,
doktora i medicinskih sestara i igala i oštrih predmeta
i komuniciranja sa ljudima
a sada ja letim oko svijeta
na visini od 9144 metara
gutajući oštre predmete pod vodom u bazenu sa ajkulama,
pričam sa doktorima i sestrama i publikom kao što ste vi širom svijeta.
To je zaista nevjerovatna stvar za mene.
Uvijek sam želio uraditi nemoguće -
Hvala vam.
(Aplauz)
Hvala vam.
(Aplauz)
Uvijek sam želio uraditi nemoguće, i sada to radim.
Želio sam uraditi nešto nevjerovatno sa svojim životom i promijeniti svijet,
i sada to radim.
Uvijek sam želio letjeti svijetom čineći poduhvate kao Supermen
spašavati živote, i sada to radim.
Znate šta?
I dalje postoji mali dio tog dječačkog sna
duboko unutra.
(Smijeh) (Aplauz)
Uvijek sam želio naći svoju svrhu i poziv,
i sada sam to uradio.
Ali znate šta?
Ali nije to mačevima, nije to što vi mislite, nije mojom snagom.
Već svojom slabošću, svojim riječima.
Moja svrha i poziv je promijeniti svijet
tako što sam prerezao strah,
mač po mač, riječ po riječ,
nož po nož, život po život,
da nadahnem ljude da budu superheroji
i da urade nemoguće u svojim životima.
Moja svrha je pomoći drugima da nađu svoju svrhu.
Koja je vaša?
Koja je vaša svrha?
Zbog čega ste ovdje?
Mislim da smo svi superheroji.
Koja je vaša supermoć?
Od preko 7 milijardi ljudi na svijetu,
danas ima manje od nekoliko desetaka gutača mačeva
na svijetu,
ali ima samo jedan ti.
Ti si jedinstven.
Koja je tvoja priča?
Šta te to čini drugačijim?
Ispričajte svoju priču,
čak iako vam je glas slab i drhtav.
Koji su vaši thromovi?
Ako bi ste mogli uraditi bilo šta, biti bilo ko, otići bilo gdje -
Šta biste uradili? Gdje ste bi otišli?
Šta biste uradili?
Šta želite uraditi od svog života?
Koji su vaši veliki snovi?
Koji su bili vaši veliki snovi kad ste bili djeca?
Kladim se da to nije bilo ovo?
Koji su bili vaši najluđi snovi
za koje ste mislili da su čudni i mračni?
Kladim se da sada vaši snovi nisu toliko čudni, za ne?
Šta je vaš mač?
Svako od vas ima mač,
mač sa dvije oštrice strahova i snova.
Progutajte svoj mač, šta god da to bilo.
Slijediti svoje snove, dame i gospodo.
Nikada nije kasno da budete što god da želite.
A onim nasilnicima u igri graničara, koji su mislili
da nikada neću uraditi nemoguće,
imam samo jedno da im kažem:
Hvala vam.
Jer da nema zlikovaca, ne bi bilo superheroja.
Ovdje sam da dokažem da nemoguće nije nemoguće.
Ovo je zaista opasno, mogao sam stradati.
Nadam ste da ste vi uživali.
(Smijeh)
Trebaće mi vaša pomoć.
Publika: Dva, tri.
Dan Meyer: Ne, ne, ne. Trebam vašu pomoć u odbrojavanju, svi, uredu?
(Smijeh)
Ako znate riječi? Uredu? Brojte sa mnom. Spremni?
Jedan.
Dva.
Tri.
Ne, to je 2, ali znate o čemu se radi.
Publika: Jedan.
Dva.
Tri.
(Dahtanje)
(Aplauz)
DM: To!
(Aplauz) (Navijanje)
Hvala vam puno.
Hvala vam, hvala vam, hvala vam. Hvala vam od srca.
Zapravo, hvala vam iz dubine moj stomaka.
Rekao sam vam da sam došao ovdje da uradim nemoguće, i sada jesam.
Ali ovo nije nemoguće. Ja ovo radim svaki dan.
Nemoguće je bilo da se onaj uplašeni, stidljivi, mršavi,
bojažljivi dječak suočio sa strahovima,
stao ovdje na TEDx pozornicu,
da promijeni svijet, riječ po riječ,
mač po mač, život po život.
Ako sam vas natjerao da razmišljate drugačije,
ako sam vas uvjerio da nemoguće nije nemoguće,
ako sam vas natjerao da shvatite da možete uraditi nemoguće u svom životu,
onda je moj posao gotov; a vaš tek počinje.
Nikada nemojte prestati sanjati. NIkada nemojte prestati vjerovati.
Hvala vam što vjerujete u mene
i hvala vam što ste dio mog sna.
Ovo je moj poklon vama:
Nemoguće nije...
Publika: Nemoguće.
Duga šetnja je dio poklona.
(Aplauz)
Hvala vam.
(Aplauz)
(Navijanje)
Domaćin: Hvala vam Dan Meyer!