- Старайся щосили, Форресте. - Звичайно, мама.
Я пам'ятаю автобус, який віз нас в школу першого дня, дуже добре.
Ти заходиш?
Мама казала, щоб я не їздив з незнайомцями.
Це автобус до школи.
Я Форрест. Форрест Гамп.
- Я Дороті Херіс. - Ну ось, ми більше не незнайомці.
Це місце зайняте.
Зайнято!
Ти не можеш сісти тут.
Ви знаєте, смішно згадувати дитинство,
тому що я не пам'ятаю, як я народився.
Я не пам'ятаю, що я отримав у подарунок на перше Різдво,
і я не знаю, коли вперше виїхав на пікнік.
Але я пам'ятаю, як вперше почув
найприємніший голос у цілому світі.
Ти можеш сісти тут, якщо хочеш.
Я ніколи не бачив нічого гарнішого у своєму житті.
Вона була, як янгол.
Ти збираєшся сісти, чи як?
Що у тебе з ногами?
Нічого страшного, дякую. Мої ноги гарні і модні.
Я просто сів біля неї у тому автобусі,
і ми розмовляли всю дорогу до школи.
Моя спина вигнулася, як знак питання.
Це виправить мене...
Окрім мами, ніхто зі мною ніколи не розмовляв або задавав питання.
Ти тупий, чи як?
Мама казала: "Нерозумний той, хто нерозумно себе веде"
- Я Дженні. - Я Форрест. Форрест Гамп.
З того дня ми були завжди разом.
Ми з Дженні були як горох з морквою.
Вона навчила мене лазити по деревах.
Давай, Форресте, ти зможеш!