[Eteeristä musiikkia.]
Yhteisöidemme, kansojemme ja kansakuntiemme tarina
alkoi kauan kauan sitten.
[Musiikkia.]
Itse asiassa yli 60 000 vuotta sitten.
[Musiikkia.]
Tällöin kulttuurimme ja lakimme
alkoivat kukoistaa ensimmäistä kertaa.
[Musiikkia.]
Tiesimme keitä olimme ja minne kuuluimme.
Huolehdimme toistamme,
maastamme ja vesistöistämme.
Söimme ruokaa, joka teki meistä terveitä.
Elimme maasta
ja noudatimme lakejamme ja laulujamme.
Perheemme ja lapsemme olivat onnellisia,
sitkeitä ja sinnikkäitä, koska
he olivat siellä, minne he kuuluivat.
[Voimakasta musiikkia.]
[Hentoa sydämensykettä.]
Mutta sitten...
kaikki muuttui.
Kolonisaatio saapui
tuoden mukanaan sodat, sairaudet, nälänhädän.
Väkivallan.
Ja kulttuuristen lakiemme
pyhien paikkojemme
perheidemme ja
yhteisöjemme tuhon ja loukkauksen.
Meiltä kiellettiin tietomme,
kielemme, seremoniamme ja identiteettimme.
Juuri ne asiat, jotka kertovat
keitä olemme ja mihin kuulumme
Ja yhteydet toisiimme
sekä maahan heikentyivät.
Ja sitten
lapsemme otettiin meiltä.
Heidän nimensä muutettiin ja
heidän identiteettinsä riisuttiin pois.
Heille kerrottiin, että aboriginaalit olivat pahoja.
Mutta pahempaa oli, että
heille kerrottiin, että
heidän vanhempansa ja isovanhempansa
eivät halunneet heitä.
Tätä tapahtui vuosikausia.
Nuo lapset tunnetaan
"varastettuina sukupolvina".
Lapsiltamme kiellettiin rakkaus
ja he kokivat fyysistä, henkistä ja seksuaalista pahoinpitelyä.
Tämä jätti erittäin syviä, erittäin monisyisiä
ja erittäin todellisia haavoja,
jotka jättivät arpia, jotka tunnetaan edelleen
henkilökohtaisella, sosiaalisella hengellisellä ja yhteisellä tasolla.
Aikana, jolloin tarinamme alkoi
pystyimme kasvattamaan lapsemme sillä kulttuurisella tavalla,
jolla perheemme on selviytynyt ja kukoistanut
sukupolvien ajan.
Kansamme oli vahva
ja kulttuurimme virtasi
ja paransi meidät kivun hetkinä.
Mutta kolonisaation traumasta
ja varastetuista sukupolvista lähtien
emme ole pystyneet parantumaan samalla tavalla.
Me olemme tietämättä välittäneet tämän trauman lapsillemme,
jakamalla surullisia tarinoitamme,
ja ottamalla heidät todistamaan ja kokemaan kipuamme.
Tämä tunnetaan nimellä ylisukupolvinen trauma.
Oireet siitä näkyvät nykyään
rikkinäisinä ihmissuhteina,
toisistaan vieraantuneina perheinä,
väkivaltana, itsemurhina
ja päihteiden väärinkäyttönä.
Mutta tarinamme ei pääty tähän.
Olemme edelleen sitkeitä ja sinnikkäitä
ja tiedämme edelleen,
keitä olemme ja minne kuulumme.
Luomalla yhdessä turvallisia ja vahvoja yhteisöjä,
tukemalla perheitämme kivusta eroon pääsemisessä,
palaamalla kulttuuriimme
ja rakentamalla vahvaa identiteettiä
voimme pysäyttää trauman kierteen
ja saada aikaan positiivisia, ylisukupolvisia muutoksia,
jotta voimme jatkaa
kukoistusta seuraavat 60 000 vuotta.
On olemassa yksinkertaisia asioita,
joita me kaikki voimme tehdä
helpottaaksemme traumasta parantumista.
Lisätietoa osoitteessa healingfoundation.org.au.