Yhteisöidemme, kansojemme ja kansakuntiemme tarina
alkoi kauan kauan sitten.
Itse asiassa yli 60 000 vuotta sitten.
Tällöin kulttuurimme ja lakimme
alkoivat kukoistaa ensimmäistä kertaa.
Tiesimme keitä olimme ja minne kuuluimme.
Huolehdimme toistamme,
maastamme ja vesistöistämme.
Söimme ruokaa, joka teki meistä terveitä.
Perheemme ja lapsemme olivat onnellisia,
he olivat siellä, minne he kuuluivat.
Mutta sitten...
kaikki muuttui.
Kolonisaatio saapui
tuoden mukanaan sodat, sairaudet, nälänhädän.
Väkivallan.
Ja kulttuuristen lakiemme
pyhien paikkojemme
perheidemme ja
yhteisöjemme tuhon ja loukkauksen.
Meiltä kiellettiin tietomme,
kielemme, seremoniamme ja identiteettimme.
Juuri ne asiat, jotka kertovat
keitä olemme ja mihin kuulumme
Ja yhteydet toisiimme
sekä maahan heikentyivät.
Ja sitten
lapsemme otettiin meiltä.
Heidän nimensä muutettiin ja
heidän identiteettinsä riisuttiin pois.
Heille kerrottiin, että aboriginaalit olivat pahoja.
Mutta pahempaa oli, että
heille kerrottiin, että
heidän vanhempansa ja isovanhempansa
eivät halunneet heitä.
Tätä tapahtui vuosikausia.
Nuo lapset tunnetaan
"varastettuina sukupolvina".
Lapsiltamme kiellettiin rakkautemme
ja he kokivat fyysistä, henkistä ja seksuaalista pahoinpitelyä.
Tämä jätti erittäin syviä, erittäin monisyisiä
ja erittäin todellisia haavoja,
jotka jättivät arpia, jotka tunnetaan edelleen
henkilökohtaisesti, sosiaalisesti, hengellisesti ja yhteisesti.
Aikana, jolloin tarinamme alkoi
pystyimme kasvattamaan lapsemme sillä kulttuurisella tavalla
jolla perheemme on selviytynyt ja kukoistanut
sukupolvien ajan.
Kansamme oli vahva
ja kulttuurimme virtasi
ja paransi meidät kivun hetkinä.
Mutta kolonisaation traumasta
ja varastetuista sukupolvista lähtien
emme ole pystyneet parantumaan samalla tavalla.
Me olemme tietämättä välittäneet tämän trauman lapsillemme,
jakamalla surullisia tarinoitamme,
ja
Tämä tunnetaan nimellä ylisukupolvinen trauma.
Näemme oireita siitä nykyään,
rikkinäisissä ihmissuhteissa,