1925. gadā
Frīda Kalo bija mājupceļā no skolas Mehiko,
kad autobuss, kurā viņa brauca, sadūrās ar tramvaju.
Viņa guva gandrīz nāvējošus ievainojumus mugurā, iegurnī un gurnos
un vairākus mēnešus pavadīja uz gultas.
Atveseļošanās laikā
pie viņas gultas bija piestiprināts īpašs molberts,
lai viņa varētu vingrināties gleznošanā.
Ķērusies pie darba,
viņa sāka gleznot pasauli pašas neparastajā redzējumā.
Dzīves laikā
viņa sevi pierādīs kā ievērojamas mākslas autori un mūzu.
Lai arī Kalo skatienu varbūt jau esat sastapuši,
mākslinieces darbi sniedz iespēju redzēt pasauli ar viņas acīm.
Viņa gleznoja draugus un ģimeni,
kluso dabu un garīgas ainas,
bet tieši viņas hipnotizējošie pašportreti
pirmoreiz piesaistīja pasaules uzmanību.
Vienā no agrīnajiem darbiem,
„Pašportrets samta kleitā”,
uzmanība ir pievērsta viņas izteiktajām uzacīm,
sejas apmatojumam, garajam kaklam un spēcīgajam skatienam.
Šie sejas panti palika,
bet drīz Kalo sāka sevi atainot neparastākos veidos.
Piemēram,
„Salauztajā kolonnā” izmantots simbolisms,
reliģiskas tēmas un saplosīta ainava,
kas atklāj viņas fizisko un garīgo stāvokli.
1928. gadā Kalo sāka satikties ar gleznotāju Djego Riveru.
Viņi kļuva par partneriem uz mūžu un uzturēja ekscentrisku slavu.
Kopā viņi apceļoja pasauli un veltīja sevi mākslai,
komunisma politikai un meksikāņu nacionālismam.
Kalo un Riveru vienoja ticība Mexicanidad kustībai,
kas godināja Meksikas iezemiešu kultūru pēc revolūcijas.
Ikdienā Kalo valkāja tradicionālās tehuaniešu kleitas
un gremdējās iezemiešu garīgumā.
Arī savos darbos
viņa pastāvīgi atsaucās uz meksikāņu tautas glezniecību,
iekļaujot tās spilgtās krāsas
un atsauces uz nāvi, reliģiju un dabu.
Ar saviem milzīgu peldošu ziedu motīviem,
viļņainām ainavām, pārstādītām ķermeņa daļām
un virmojošiem dēmonu mākoņiem
Kalo bieži tiek saistīta ar sirreālismu.
Taču, ja sirreālisti zemapziņas pētīšanai izmanto pasakainus tēlus,
Kalo tos izmantoja sava fiziskā ķermeņa un dzīves pieredzes atspoguļošanai.
Divas no mākslinieces visvairāk pētītajām tēmām
bija viņas fiziskā invaliditāte un viņas laulība.
Autobusa nelaimes gadījuma dēļ
viņa visu turpmāko mūžu cieta no veselības problēmām
un bieži pavadīja laiku slimnīcā.
Savos darbos viņa bieži apcerēja
invaliditātes fiziskos un psiholoģiskos aspektus,
attēlojot sevi agonijā,
atlabstot no operācijām
vai iekļaujot tādus objektus kā muguras siksnas un ratiņkrēsls.
Tikmēr viņas attiecības ar Riveru bija vētrainas,
no abām pusēm iezīmētas ar neuzticību.
Vienubrīd viņi pat izšķīrās,
tad gadu vēlāk atkal apprecējās.
Šajā laikā viņa uzgleznoja dubulto pašportretu „Divas Frīdas”,
kas vēsta par zaudējuma ciešanām un sašķeltu pašapziņu.
Frīdai pa kreisi ir salauzta sirds,
no kuras uz viņas vecmodīgās Viktorijas laikmeta kleitas pil asinis.
Viņa simbolizē to mākslinieces versiju, kuru ir ievainojusi pagātne,
tomēr caur artēriju viņa ir savienota ar otru sevi.
Šī Frīda ir ģērbta tehuaniešu apģērbā –
un, lai arī par Djego atgādina mazais portrets viņas rokās,
Frīdas sirds paliek neskarta.
Kopā viņas abas norāda uz stāvokli, kas notverts starp pagātni un tagadni,
individualitāti un atkarību.
Kalo nomira 1954. gadā, 47 gadu vecumā.
Gados pēc nāves
viņas popularitāte pieauga un ir saglabājusies līdz pat šodienai.
Un, lai arī viņas tēls ir plaši pazīstams,
Kalo darbi
mums atgādina, ka nav vienkāršu patiesību
par šīs ikoniskās sievietes dzīvi, darbu un mantojumu.
Tā vietā viņa parādīja vairākus savas īstenības variantus
un ļāva mums ielūkoties viņas dvēseles dziļumos.