Dobar dan svima.
Dakle, većini vas ovaj čudan naziv
Laboratorija za eksperimentalnu psihologiju
verovatno zvuči kao neki oksimoron,
iako je zapravo psihologija tu i nastala, kao i većina nauka, u laboratorijama,
a tek će verovatno da vam čudno zvuči
pokušaj da se spoje velikani geometrije kao što su Euklid i Gaus
sa gravitacijom, banatskom rok scenom i, naravno, psihologijom.
O čemu ću ja zapravo da vam pričam danas?
Pričaću vam o nečemu što se zove opažanje prostora.
Odnosno, probajte da zamislite u nekim svakodnevnim aktivnostima,
vi se krećete u nekom prostoru, kao što ja danas pokušavam,
kao što sam pokušao da preskočim ova slova i, na svoju sreću, uspeo.
Dakle, kao da moj um i um svakoga od nas ima tačnu predstavu organizacije prostora
oko nas u svojoj glavi; to moramo da imamo da bismo funkcionisali.
Ja sad dok pričam sa vama nekako i ne gledam,
ali kao da imam neko intuitivno poznavanje
gde treba da se krećem po sceni da ne bih pao.
Čak mogu da idem unazad i da otprilike znam da neću da srušim slova.
Kao da nekako imam predstavu prostora u svojoj glavi.
Ili ako budem odlučio na kraju ovog govora
da skočim u publiku i da uradim „stage dive” - ne brinite se -
ja ću imati procenu koliko ste vi daleko od mene.
I zapravo, ta predstava je ono čime ćemo se baviti,
a jedna od dimenzija prostora jeste opažanje daljine.
Zašto bi to bio problem kojim se psihologija bavi?
Pogledajte, ako zamislite da je ovo vaše oko -
ne znam da li prepoznajete sopstveno oko; liči, je l’ tako?
Zamislite ove dve tačke koje se nalaze u nekom prostoru ispred vas.
Šta je problem sa njima?
One su na različitoj daljini od vas,
ali pogledajte, one zapravo daju signal na istoj ćeliji na vašem oku.
Sve što vaš um zna jeste koja je ćelija na oku aktivna
i on na osnovu nje dobija informacije.
Kako bi on onda mogao da zna da li se tačka nalazi ovde ili ovde,
odnosno da li je bliže ili dalje vama,
ako ista ćelija bude aktivirana preko ove dve tačke?
E, to je zapravo jedan od važnih problema u psihologiji opažanja.
Većini ljudi se ovi problemi čine kao trivijalni:
„Pa vidim šta je blizu, a šta je daleko.“
Ali, probajte da zamislite, većina tih tzv. trivijalnih problema,
svakodnevnih, u stvari krije iza sebe jako složene procese.
Probajte da zamislite kad ustanete ujutru, skuvate jutarnju kafu,
sednete za sto i pijete je, šta se dešava u tim trenucima.
Hiljade informacija dolazi iz vaših mišića do vašeg uma
kako da održi telo u relativno uspravnom položaju -
tek ste ustali, je l' tako?
Pijete kafu, znači, proračunavate -
a sve to radite u deliću sekunde, niste ni svesni -
koliko je daleko šoljica od vas, onako rukom hvatate, prinosite ustima.
Onaj topao, lep osećaj, vi imate neku prijatnost,
a misli su vam već negde u Brazilu gde pijete vino ispod slamnatog šešira.
I sve to se dešava u nekom trenutku i gomile informacija mozak obrađuje.
Kako um zna gde se nalaze stvari oko nas da procenjuje daljinu?
Pa on to radi otprilike, preko nekih tzv. znakova dubine.
On koristi dodatne informacije iz scene.
Jedan od tih znakova je takozvana perspektiva.
Pogledajte ovu fotografiju iz crkve Svete Marije Velike.
Kako mi znamo da je ovo ovde dalje od ovog ovde?
Pa, perspektiva, odnosno, činjenica da se sve paralelne linije u sceni
nekako seku u jednoj tački koja se zove tačka nedogleda,
našem umu daje signal da je to zaista dalje.
Odnosno, nekako pomoću toga vidimo daljinu i dubinu na slici koja realno ne postoji.
Ako ste slikar realizma i želite da naslikate ovu scenu,
vi ćete se ponašati slično kao da je fotografija.
Dakle, naslikaćete da se sve linije u sceni
seku u toj jednoj tački zvanoj tačka nedogleda.
Perspektiva nije jedini znak dubine; ja vam neću danas pričati o svim.
Danas znakovi dubine vladaju jer idemo u bioskop i gledamo tzv. 3D filmove.
Možete da isprobate na sebi jedan od tih znakova
koji u stvari govori da sve stvari koje nisu fokusirane vidimo duplo.
Evo, probajte tako, približite dva prsta ispred sebe,
ali nemojte gledati u prste nego gledajte ispred njih,
odnosno, možete gledati u mene kroz prste,
i videćete, između ta dva prsta pojavio se treći.
Je l'tako?
Nemojte da vrištite, to je vaš prst.
Uduplila se slika koju niste fokusirali.
Pošto na osnovu ovih znakova naš um procenjuje daljinu otprilike,
on ponekad greši, i jedna od tih grešaka se zove Mesečeva iluzija,
koju ste verovatno primetili.
Šta je to?
To je ona pojava kad Mesec na horizontu deluje dosta veći nego u zenitu.
To ne važi samo za Mesec nego i za Sunce i za razne konstelacije zvezda,
sazvežđa takozvana.
Zašto do toga dolazi?
Zašto isti Mesec vidimo u dva položaja različito?
Ova dva američka autora, Rok i Kaufman, su u 20. veku postavili jednu ideju
da mi različito vidimo veličinu Meseca zato što različito vidimo njegovu daljinu.
Ako zamislite da ste vi ovaj posmatrač ovde,
i Mesec se oko Zemlje kreće po nekoj putanji
koju zovemo fizički svod,
ali u vašem umu on se kreće po ovom opaženom svodu -
to je ova crvena linija.
Odnosno, pošto prema horizontu vi imate ove znakove dubine koje sam pominjao,
a prema zenitu ih nemate, prazan je svod - nebo, je l' tako -
onda vaš um ovaj Mesec približava ovde i vi ga zato vidite manjim.
Da vas ovo ne zbuni -
obično kad su stvari bliže, one deluju veće,
ali to je kad su stvarno bliže.
Recimo, kad krenem da skočim ka vama, delovaću veći,
ali Mesec je realno dalji, a naš um ga vidi bližim, pa ga umanji.
Šta nam ovo zapravo govori?
Govori nam da mi daljinu, prostor, u različitim pravcima ne vidimo isto.
I to je zapravo prvi psihološki problem kojim ćemo se mi baviti danas.
Sad se osećate kao na terapiji.
Da li je naš vizuelni prostor anizotropan?
Ovu reč „izotropija“ verovatno pamtite iz hemije, da je nešto isto.
Ja govorim o anizotropiji, odnosno, o nejednakosti, različitosti.
Konkretno, o različitosti daljine na različitim pravcima.
Kao ova teorija što predviđa.
Druga stvar - ako je to zaista tako kao što su ova dva autora pretpostavila,
zašto do toga dolazi?
Da li je to neka neobična greška u našem opažanju?
Pazite koliko je to opažanje bitno
da se ne sapletemo, da možemo da dohvatimo nešto.
Zamislite da imamo evolutivnu grešku u tom bitnom procesu.
Pa, hajdemo redom.
Kako ćemo to da ispitamo?
Preko eksperimenata, naravno, kao u svakoj nauci.
Šta radim ja? Pa, prva ideja je da teram moje ispitanike da gledaju gore.
Odnosno, prvi eksperiment bi mogao da izgleda ovako.
Radim ga, naravno, na studentima psihologije
zato što opažaju stvari kao i ostali ljudi i dovoljno su mi reprezentativni.
Inače, kažu da je psihologija nastala na dve grupe ispitanika:
na studentima i pacovima.
Kako izgleda tipičan postupak?
Moj ispitanik, tačnije, ispitanica - vidite je ovde - sedi u mraku.
Zašto u mraku?
Probajte da zamislite čega u mraku nema.
Nema znakova daljine, one perspektive, što sam pominjao.
Ali, što je još važnije meni,
podjednako ih nema na horizontali kao ni na vertikali.
Ja sam praktično ujednačio ta dva pravca.
Nema ih ni na jednom ni na drugom pravcu.
Šta ona radi?
Ja joj na ove kanape zakačim neke lampice koje jedva svetle,
da se vide, da ne osvetljavaju okolinu,
i kažem joj sledeće: „Da li vidiš ovu lampicu ispred sebe?
Namesti mi ovu gore iznad da bude podjednako daleko od tebe kao ova ispred.“
Dakle, praktično izjednačava njihove daljine
po nekom subjektivnom osećaju.
Onda, naravno, tu lampicu pomeram na jedan, tri ili pet metara,
čisto da se ona ne bi navikla, da se za jednu daljinu specijalizuje.
Imam ta dva pravca koja izjednačava i njen zadatak je jednostavan:
ujednači daljinu.
Ona meni govori: „Približi, udalji.“
Kada bude zadovoljna, ja pročitam koliko je to daleko.
Ova čudna aparatura oko njene glave samo sprečava
da mi ne pomera glavu levo-desno nego samo gore-dole,
i ove naočare je sprečavaju da pomera oči gore-dole.
Znači, samo se fokusira na pomeranje glave.
Kako sprečavaju oči?
Pa imaju samo dva tanka proreza, ovako -
sad izgledam kao Zoro osvetnik - da bi mogla da gleda samo pravo.
Da li ste, što bi rekli psiholozi, anksiozni da čujete rezultate?
Je l' jeste, ne čujem?
Evo rezultata.
Šta kažu rezultati ovog eksperimenta?
Zelena linija je jedan metar, crvena tri, plava pet metara - ove lampice -
i pogledajte šta sistematski rade ispitanici.
Kraće vertikalne izjednačavaju sa dužim horizontalnim.
Pogledajte, recimo, ovu plavu liniju.
Tri metra na vertikali im izgleda isto kao šest na horizontali.
Znate li šta to znači? Tri gore mi izgleda kao šest ispred.
Ja zapravo ova tri vidim kao veća nego što jesu.
Isto možemo da se pitamo šta se dešava kada ljudi gledaju dole.
Samo suprotno. Pa, hajdemo još jedan eksperiment.
Isto studenti. Pacove još nismo uveli.
Dakle, isti je postupak, pazite.
Horizontala-vertikala, ali sada vertikala nije ka zenitu nego ka tlu.
Srećom, sala za fizičko u kojoj radimo ima neku terasicu,
pa možemo da penjemo ispitanike.
Kutija je sad malo veća da ne bi pomerali telo levo-desno,
jer je važno da stoje mirno.
Mrak, jednaki znakovi svuda, nema ih.
I šta oni rade? Izjednačavaju daljine horizontale i vertikale kao malopre.
Sada, nažalost, nismo imali jedan, tri i pet metara
iz jednog vrlo nenaučnog razloga,
a to je zato što sala nije duboka dovoljno.
Znači, imamo samo jedan i tri metara.
Rezultati - jeste li nestrpljivi?
Pogledajte sad.
Tendencija je, naravno, potpuno suprotna.
Sada veće vertikalne izjednačavaju sa kraćim horizontalnim.
Tri metra na vertikali im se čini kao dva i po na horizontali.
Dakle, sada im se daljine na dole čine kraćim nego što jesu.
To možemo da skiciramo ovako nekako.
Kada glava ide gore, opažena daljina - to je ova plava strelica - se povećava.
Dakle, bele strelice bi bile fizičke daljine,
a ova crvena bi bila razlika.
Znači, podizanjem glave nagore ja povećavam daljinu.
Kada gledam nadole, daljina mi se skraćuje.
Deluje kao simpatičan nalaz.
Nauka ne bi bila nauka kad ne bi pokušala da nam da odgovor na ovo pitanje -
a zašto se, pobogu, to dešava?
Čemu to služi?
E, pa ja imam jednu ideju, a to je sad onaj treći deo.
Pored ove geometrije prostora, hajde da probamo da uvedemo gravitaciju.
Moja ideja jeste, naravno, potekla od Nirvane i albuma „Never mind“.
Zamislite ovu bebu - koja sad ima 20 i nešto godina, nije više beba -
da pokušava da dohvati novčanicu ispred sebe.
Gravitacija, naravno, vuče dole. Potreban je određeni napor.
A zamislite da se Kurt Kobejn setio da joj okači novčanicu gore.
Beba bi morala da hvata gore, a gravitacija opet vuče dole.
Znači, ovaj pokret ka gore bi trebalo da bude naporniji,
jer se protivi gravitaciji.
Ono što je moja ideja jeste da naš um pokušava da integriše gravitaciju
u naš odnos opažanja i akcije.
Kako je integriše?
Pa, onaj oblik prostora gde je daljina gore veća a dole kraća,
ja mislim da nam on služi kao tzv. heuristik, da izvinete da izrazu.
Odnosno, kao neka početna pretpostavka.
Kao da nas vid namerno laže da bi naše dohvatanje bilo uspešnije.
Kao da vam rođeni vid kaže:
„Gore je dalje, uloži više napora da dohvatiš.“
I tom lažnom promenom daljine kompenzuje zapravo razliku u naporu
koja vam je potrebna.
Kao da je zapravo krajnji cilj uspešna akcija.
Da probamo nekako da sumiramo.
Sećate se onog pitanja, da li je anizotropija greška u opažanju?
Ja mislim da nije.
Ona bi bila greška ako bi cilj opažanja bio
da napravi kopiju realnosti, spoljašnje, fizičke.
Međutim, pošto to verovatno nije cilj opažanja -
cilj opažanja je da vam napravi takvu geometriju unutrašnjeg prostora
da vaša akcija i funkcionisanje u njemu budu što uspešniji -
zbog toga, pošto je krajnji cilj opažanja uspešnost akcije,
anizotropija je prosto evolutivna prednost
uklapanja naših opažanja u naše akcije.
Ja ne mogu sada da vam kažem kakvim se oružjem bori protivu otmičara -
da se vratimo i na banatsku rok scenu -
ali sam prilično ubeđen da se naš um anizotropijom bori protiv gravitacije.
Ili, što bi na kraju Keni rekao, ubiše izotropiju.
Hvala na pažnji.
(Aplauz)
Aleksandar Korom: Olivere, kako bi ovo o čemu si sada pričao
izgledalo kod astronauta, gde nema gravitacije?
Oliver Tošković: Teško pitanje, ko mu je platio za ovo...
(Smeh)
Ovo je zapravo odlično pitanje i o tome razmišljam puno.
Naravno, pošto je ideja cele ove priče da zbog gravitacije
naš um uklapa naša opažanja u akciju,
vrlo je dobro pitanje šta bi se desilo kad gravitacije ne bi bilo.
Zbog svega toga što promena uslova zahteva neku adaptaciju,
astronauti zapravo i prolaze stroge treninge
i navikavanja na te sisteme.
Kad vas neko šibne u polje bez gravitacije,
to je kao da raštimujete gitaru.
Možete da zamislite kako to zvuči.
Tako vašem umu to zvuči, odjednom nema gravitacije.
Ja verujem da se njihov model prostora polako menja i prilagođava novim uslovima.
Probajte da zamislite da vam u situaciji kada imate gravitaciju
um kaže: „Uključi ovaj prekidač.“
A zamisli da u svemiru nemate gravitaciju ili nemate dovoljno jaku simulaciju toga,
a on vam kaže: „Ovo je na metar i po“, vi krenete pa razbijete prozor.
Dakle, morao bi nekako da prilagodi to situaciji.
Nemam još podatke za to, možda jednog dana.
AK: Hvala ti puno. Oliver Tošković.
(Aplauz)