A depresszió a cselekvőképtelenség leggyakoribb oka a világon.
A felnőttek majdnem 10 %-a
küzd depresszióval az Egyesült Államokban.
Lévén ez egy mentális betegség,
sokkal nehezebb megérteni, mint mondjuk a magas koleszterinszintet.
Ennek az egyik oka a tényleges depresszió
és a puszta lehangoltság közti különbségben rejlik.
Időről időre szinte mindenki érez lehangoltságot.
Egy rossz jegy,
munkánk elvesztése,
egy szóváltás,
vagy akár az esős idő is kiválthatja a negatív érzést.
Néha nem is kell hozzá kiváltó ok.
Egyszerűen csak ott terem a semmiből.
Majd megváltoznak a körülmények,
és a rossz érzés elmúlik.
A klinikai depresszió más.
Egészségi probléma,
ami nem múlik el, csak mert úgy akarjuk.
Legalább két, egymást követő hétig eltart,
és merőben befolyásolja az egyén teljesítőképességét a munkában,
szórakozásban
vagy az érzelmek terén.
A depressziónak számos tünete van:
rosszkedv,
az érdeklődés elvesztése,
az étvágy változása,
alacsony önértékelési szint vagy eltúlzott bűntudat,
túl sok vagy túl kevés alvás,
a koncentrációs készség romlása,
nyugtalanság vagy lassúság,
az életerő hiánya,
az öngyilkosság visszatérő gondolata.
Ha ezek közül legalább ötöt tapasztalnak,
a pszichiátriai irányelvek szerint
önök jó eséllyel depressziósak.
És tünetek nem csak a viselkedésben jelentkeznek.
A depresszió együtt jár az agy fizikai elváltozásával.
Először is,
puszta szemmel és a röntgen alatt is
láthatunk elváltozásokat.
Például kisebb frontális lebeny és hippokampusz.
Még elemibb szinten
a depressziót összefüggésbe hozzák pár dologgal:
bizonyos neurotranszmitterek abnormális továbbítása vagy legyengülése,
különösen a szerotonin, noradrenalin és dopamin,
a cirkadián ritmus zavara,
a REM-fázis és a lassú hullámú alvás bizonyos változásai,
hormonális rendellenességek,
mint a magas kortizolszint és a pajzsmirigyhormonok deregulációja.
Ám az idegtudósoknak még mindig nincs teljes rálátásuk,
mi okozza a depressziót.
Úgy tűnik, köze van a gének és a környezet közti kölcsönhatáshoz,
ám nincs olyan diagnosztikai eszközünk,
amely pontosan megjósolná, hol és mikor bukkan fel a betegség.
Mivel a betegség tünetei nem kézzelfoghatóak,
nehéz felismerni, ha valaki szenved tőle, de nem látszik rajta.
A Nemzeti Mentálhigiéné Intézet szerint
az átlagember több mint tíz évig küzd mentális problémákkal,
mielőtt segítséget kérne.
De vannak nagyon hatékony gyógymódok.
Gyógyszerek és terápia kiegészítik egymást az agy kémiájának erősítéséért.
Szélsőséges esetekben elektrosokk-terápia,
ami olyasmi, mint egy ellenőrzött roham a beteg agyában,
és szintén nagyon hasznos.
Vizsgálnak más ígéretes gyógymódokat is,
mint például
a transzkraniális mágneses stimuláció.
Ha tehát ismernek valakit, aki depresszióval küzd,
finoman bátorítsák, hogy nézzen utána ezeknek a lehetőségeknek.
Esetleg segíthetnek is néhány dologban,
mint a környékbeli terapeuták felkutatása,
vagy összeírni, hogy mit kérdezzen meg az orvostól.
Egy depressziós számára
ezek az első lépések leküzdhetetlennek tűnnek.
Ha ismerősüknek bűntudata vagy szégyenérzete van,
mutassanak rá, hogy a depresszió betegség,
csak úgy, mint az asztma vagy a diabétesz.
Nem gyengeség, nem személyiségjegy,
és nem kéne arra várnia, hogy egyszercsak túl lesz rajta,
ahogy egy törött kar sem gyógyul meg magától.
Aki nem tapasztalta meg még maga is, hogy milyen depressziósnak lenni,
ne hasonlítgassa ezt a jelenséget a lehangoltsághoz.
A depresszió és a normális, átmeneti szomorúság hasonlítgatása
bűntudatot okozhat a depressziósnak, hogy nem bírkózik meg problémájával.
Már az is segíthet, ha nyíltan beszélgetünk a depresszióról.
Megkérdezni valakit, hogy foglalkozik-e az öngyilkosság gondolatával,
ténylegesen csökkenti az öngyilkosság kockázatát a kutatások szerint.
A lelki betegségekről folytatott őszinte beszélgetés eltüntetheti a stigmát,
és megkönnyítheti a segítségkérést.
Minél több beteg keres gyógymódot,
annál több tudós fog a depresszióval foglalkozni,
és annál jobb kezelési módokkal állnak elő.