Namaskar.
Aš esu filmų žvaigždė, man 51 metai,
ir kol kas dar nenaudoju botokso.
(Juokas.)
Taigi, aš „švarus“, bet aš tikrai elgiuosi kaip tas 21-metis mano filmuose.
Taip, tikrai.
Aš parduodu svajones ir meilę milijonams žmonių gimtojoje šalyje, Indijoje,
ir jų manymu, esu geriausias meilužis pasaulyje.
(Juokas.)
Prisipažinsiu, kad toks nesu, jei pažadate niekam nesakyti,
bet aš niekad neleidžiu tam įsitikinimui išnykti.
(Juokas.)
Man taip pat teko suvokti,
kad yra daug žmonių, kurie nėra matę mano darbų,
ir dėl to man jų labai gaila.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Nepaisant to, aš esu visiškas savimyla, kaip ir pridera filmų žvaigždei.
(Juokas.)
Ir tada mano draugai, Krisas ir Džiuljeta, pakvietė mane čia
pakalbėti apie ateities „jus“.
Savaime suprantama, aš kalbėsiu apie dabartinį „save“.
(Juokas.)
Esu įsitikinęs, kad žmonija labai daug kuo panaši į mane.
(Juokas.)
Betgi tikrai.
Žmonija – tai senstanti filmų žvaigždė,
bandanti susitaikyti su visu naujumu aplink save,
neįsitikinusi, ar nuo pat pradžių teisingai viską suprato,
bet nepaisant to vis dar ieškanti būdo toliau šviesti.
Aš gimiau pabėgėlių kolonijoje, Indijos sostinėje, Naujajame Delyje.
Mano tėvas buvo kovotojas už laisvę.
Mano motina buvo kovotoja, kaip ir visos mamos.
Ir, labai panašiai kaip pirmasis homo sapiens,
mes kovojome už išgyvenimą.
Kai man buvo šiek tiek virš 20,
praradau abu tėvus,
kas iš mano pusės išties buvo šiek tiek nerūpestinga,
bet –
(Juokas.)
Tebepamenu naktį, kai mirė mano tėvas,
ir kaimyno vairuotoją, kuris vežė mus į ligoninę.
Jis sumurmėjo kažką panašaus į „negyvėliai šykšti arbatpinigių“
ir pradingo tamsoje.
O man tada tebuvo 14 metų,
ir aš paguldžiau savo tėvo lavoną ant mašinos galinės sėdynės,
motina atsisėdo priekyje, šalia manęs
Aš pradėjau važiuoti iš ligoninės atgal namo.
Mama staiga nustojo tyliai verkti, pažiūrėjo į mane ir paklausė,
„Sūnau, kada tu išmokai vairuoti?“
Aš susivokiau, ir atsakiau jai,
„Ką tik, mama.“
(Juokas.)
Ir nuo tos nakties,
panašiai kaip žmonija pačioje pradžioje,
aš įvaldžiau primityvius išgyvenimo įrankius.
Ir, tiesą sakant, gyvenimo rėmai nuo tada patapo gana lengvai suvokiami.
Žinote, tiesiog valgai tą, ką turi,
ir darai ką lieptas.
Aš maniau, kad celiakija – tai daržovė,
O veganas, žinoma, buvo pono Spocko iš „Žvaigždžių Kelio“ seniai dingęs draugas.
(Juokas.)
Vesdavai pirmą merginą, su kuria pavyko užmegzti ilgesnę pažintį
ir buvai tikras technikas, jeigu mokėjai susitaisyti karbiuratorių mašinoje.
Aš buvau tikras, kad „gay“ buvo įmantrus angliškas žodis reiškiantis „laimingą“.
O „lesbietė“, kaip žinote, buvo Portugalijos sostinė.
(Juokas.)
Ką norėjau pasakyti...
Mes priklausėme nuo ankstesnių kartų per kančias ir triūsą sukurtų sistemų,
kurios turėjo mus apginti, ir manėme, kad valdžia dirbo mūsų labui.
Mokslas buvo paprastas ir logiškas.
Obuolys tada dar tebuvo vaisius,
priklausęs pirmiausia Ievai, tada Niutonui, o ne Steve'ui Jobs'ui.
Ir „Eureka!“ šaukdavai tada,
kai norėdavai gatvėse palakstyti nuogas.
Keliaudavai ten, kur gyvenimas nešė dėl darbo,
ir žmonės dažniausiai tave sutikdavo maloniai.
Migracija tais laikais buvo terminas
skirtas sibirietiškoms gervėms, o ne žmonėms.
Svarbiausia – buvai, kas buvai,
ir sakei, ką galvojai.
Tuomet, kai man jau buvo gerokai virš 20,
gyvenimas nunešė į didžiulį Mumbajaus metropolį,
ir mano gyvenimo rėmai,
tarsi įkvėpta žmonija, naujai atradusi industralizaciją,
ėmė keistis.
Miestietiškose lenktynėse dėl naujo, pagražinto išgyvenimo
viskas pradėjo atrodyti šiek tiek kitaip.
Sutikau žmonių iš viso pasaulio šalių,
visokių veidų, rasių, lyčių, skolintojų.
Apibrėžimai tapo vis labiau lankstūs.
Maždaug tuo metu darbas ėmė apibrėžti žmogų
triuškinančiai sulyginančiu ir palyginančiu būdu.
Pradėjau jausti, kad visos sistemos man tapo nepatikimesnės,
kone per sudėtingos išlaikyti
žmonijos įvairovę
ir žmogišką poreikį progresuoti ir augti.
Idėjos liejosi vis greičiau ir laisviau.
Tuomet aš pažinau žmonių išradingumo ir kooperacijos stebuklą
ir savo kūrybingumą.
Remiamas šio kolektyvinio išradingumo,
aš iškilau į žvaigždes.
Pagaliau ėmiau jaustis pasiekęs kelionės tikslą.
ir, būdamas maždaug 40-ies, aš tikrai gyvenau kaip ant sparnų.
Aš buvau visur.
Žinote, tuo metu buvau suvaidinęs 50-yje filmų,
sukūręs 200 dainų,
malaizieičių įšventintas į riterius...
Prancūzų vyriausybė įteikė man garbingiausią piliečio apdovanojimą,
kurio pavadinimo, nors užmušk, po šiai dienai negaliu ištarti.
(Juokas.)
Ačiū, Prancūzija, ir atsiprašau.
Bet tai niekis, palyginus su tuo, kad teko pažinti Angeliną Jolie
(Juokas.)
visas dvi su puse sekundės.
(Juokas.)
Ir aš tikras, ji irgi kažkiek prisimena tą susitikimą. O gal ir ne.
Aš sėdėjau prie Hanna'os Montana'os prie apvalaus pietų stalo
bet didžiumą laiko mačiau tik jos nugarą.
Kaip ir sakiau, aš tarsi skriejau, nuo Miley iki Jolie,
ir žmonija skriejo su manimi.
Mes abu skridome visiškai nekontroliuojamai.
O jūs žinote, kas nutiko tada.
Tada atsirado internetas.
Man buvo jau gerokai virš 40,
ir aš ėmiausi čirenti kaip kanarėlė narvelyje,
įsitikinęs, kad žmonės, kurie gavo pažvelgti į mano gyvenimą,
juo žavėsis kaip stebuklu
kokiu savo gyvenimą laikiau aš pats.
Bet manęs ir žmonijos, laukė kai kas kitko.
Visi tikėjomės, kad pasaulis, gavęs progą susijungti,
ims dar aktyviau dalintis idėjomis ir svajonėmis.
Niekas neprašė primityvių pančių minties,
savų įvertinimų, apibrėžimų laisvei,
o ši priespauda liejosi iš ten pat
kur tuo pat metu vešėjo laisvė ir revoliucija.
VIsi mano žodžiai įgavo naują reikšmę.
Visi mano darbai – geri, blogi, negražūs,
tapo vieši pasaulio komentarams ir teismui.
Tiesą sakant, toks likimas ištiko net ir tai,
ko aš nesakiau.
Prieš ketverius metus
su mano mieląja žmona Gauri nusprendėme susilaukti trečio vaiko.
Internete kažkas pareiškė,
kad tai buvo mano pirmojo sūnaus, tuo laiku 15-mečio, nesantuokinis vaikas.
Pasirodo, jis paišdykavo su mergina,
vairuodamas jos automobilį Rumunijoje.
Kažkas apie tai netgi sukurpė netikrą video įrašą.
Mūsų šeima buvo taip sukrėsta.
Mano sūnus – jam dabar 19 –
iki šiol, kai su juo pasisveikini, apsisuka ir atsako,
„Žmogau, aš net neturiu europietiško vairuotojo pažymėjimo.“
(Juokas.)
Tai va.
Šiame naujame pasaulyje
realybė pamažu tapo virtuali, o virtualybė – reali.
Aš pasijutau, tarsi nebegalėčiau būti kuo noriu, ar sakyti tai, ką išties galvojau,
ir žmonija šiuo laikotarpiu
visiškai tapatinosi su manimi.
Manau, tuo metu mes abu patyrėme vidurinio amžiaus krizę,
ir žmonija, kaip ir aš, tapo pernelyg paviešinta primadona.
Aš ėmiau pardavinėti viską,
nuo plaukų aliejaus iki dyzelio generatorių.
O žmonija pirko viską,
nuo grynos naftos iki atominių reaktorių.
Žinote, aš net pabandžiau įlįsti į ankštą superherojaus kostiumą
ir iš naujo atrasti save.
Pripažįstu, tai man visiškai nepavyko.
Ir visų Betmenų, Žmonių Vorų ir Supermenų vardu
norėčiau pasakyti
kad juos reikia pagirti,
nes tas superherojaus kostiumas labai jau spaudžia klyną.
(Juokas.)
Kalbu atvirai, jūs tiesiog turėjote šiandien čia tai sužinoti.
Tikrai.
Aš netgi netyčia atradau naują šokio formą.
Pats apie tai nepagalvojau, bet šokis išpopuliarėjo.
Tad jei jūs neprieš,
jūs mane jau šiek tiek matėte, tad man negėda. Leiskite, parodysiu.
Jis vadinosi „lungio šokis“.
Tad jei jūs ne prieš, aš jį parodysiu. Aš šiaip talentingas.
(Palaikantys aplodismentai.)
Tai buvo kažkas panašaus į šitai.
Lungio šokis, lungio šokis, lungio šokis...
Ir šitai išpopuliarėjo.
(Plojimai.)
Rimtai.
Niekas nesuprato, kas dedasi, išskyrus mane patį,
o aš buvau visiškai be skrupulų,
nes tuokart visas pasaulis ir visa žmonija
atrodė tokie pat pasimetę kaip ir aš.
Tąkart aš nepasidaviau.
Aš net pabandžiau atkurti savo virtualų identitetą, taip kaip visi kiti.
Galvojau, jeigu „Twitter“ pasidalinsiu filosofinėmis mintimis,
žmonės apie mane pagalvos geriau,
bet kai kurios reakcijos į tuos įrašus
buvo kažkokios keistos santrumpos kurių aš nesupratau, gal jūs žinote,
„ROFL“, „LOL“.
Kažkas į mano mąstyti skatinantį įrašą atrašė „ADIDAS“, ir aš laužiau galvą,
kurių galų kas nors parašytų man apie sportbatį?
Kam, atsakant į mano įrašą, parašyti sportbačių pavadinimą?
Paklausiau savo 16-metės dukters, ir ji mane apšvietė.
„ADIDAS“ šiais laikais reiškia „aš visą dieną svajoju apie seksą“.
(Juokas.)
Garbės žodis.
Nežinau, ar jūs tai žinojote.
Todėl tamstai ADIDUI aš paryškintomis raidėmis atrašiau „WTF“.
tylomis džiaugdamasis, kad kai kurios santrumpos laikui bėgant nesikeičia.
„WTF“
Bet štai ir mes.
Kaip minėjau, man 51 metai,
ir be visų tų galvos skausmą keliančių santrumpų
tiesiog norėčiau jums pasakyti,
kad jeigu žmonijai būtų idealus metas egzistuoti,
tas metas būtų dabar,
nes dabarties „jūs“ esate drąsus.
Dabarties „jūs“ esate viltingas.
Dabarties „jūs“ esate išradingas ir lankstus,
ir, žinoma, neįmanomai sudėtingas įsprausti į apibrėžimų rėmus.
Ir šiame žavingame,
netobulame egzistencijos akimirksnyje,
aš pasijutau truputį drąsus, ir prieš atvykdamas čia,
nusprendžiau įdėmiai, nuodugniai pažvelgti į savo veidą.
Supratau, kad pradedu atrodyti vis labiau ir labiau panašus į
sano paties vaškinę skulptūrą Madam Tiuso muziejuje.
(Juokas.)
Taigi, tą suvokimo akimirką,
aš paklausiau savęs pagrindinio ir svarbiausio man ir žmonijai klausimo:
„Ar man reikia susitvarkyti veidą?“
Kaip minėjau anksčiau, esu aktorius,
moderni žmonijos kūrybingumo apraiška.
Šalis, iš kurios esu kilęs
yra nepaaiškinamo, bet labai paprasto dvasingumo šaltinis.
Didžiulio dosnumo akimirką
Indija kažkaip nusprendė,
kad aš, islamo išpažinėjas, beturčio laisvės kovotojo sūnus,
kuris atsitiktinai atklydo į svajonių pardavimo verslą,
turėtų tapti jo romantikos valdovu,
Bolivudo karaliumi,
ir geriausiu meilužiu, kokį šalis kada matė,
su tokiu veidu.
Tai va.
(Juokas.)
Veidu, kurį žmonės įvardijo kaip negražų, neįprastą,
ir, keista, nepakankamai šokoladinį.
(Juokas.)
Šios senos šalies žmonės
apgaubė mane begaline meile,
ir iš tų žmonių aš išmokau,
kad nei galia, nei skurdas
gali gyvenimą padaryti labiau magišką
ar mažiau nenuspėjamą.
Iš savo šalies žmonių aš išmokau,
kad gyvenimo garbė,
žmogaus, kultūros, religijos, šalies garbė
iš tikrųjų slypi jų geroje valioje ir empatijoje.
Aš suvokiau, kad tai, kas žmogų sujaudina,
skatina kurti, statyti,
kas jam padeda nesuklupti,
kas jam padeda išgyventi,
yra galbūt seniausias ir paprasčiausias žmonijai žinomas jausmas.
Ir tas jausmas yra meilė.
Paslaptingas iš mano šalies kilęs poetas kartą žymiai rašė,
(cituoja eilėraštį hindi kalba)
(eilėraščio pabaiga)
Tai būtų galima išversti kaip daugmaž –
A, jei mokate hindi kalbą. taip, prašom, paplokite.
(Plojimai.)
Labai sunku prisiminti reikšmę.
Eilėraštį galima išversti maždaug taip.
Gali perskaityti visas žinių knygas
ir tuomet didžiai skleisti tas žinias
per išradingumą, kūrybingumą, per technologiją,
bet žmonija niekuomet nepaprotingės savo ateities atžvilgiu,
jeigu tos žinios nebus apgaubtos meile ir empatija visiems kitiems tvariniams.
Žodis „priin“ sudarytas iš pustrečios abėcėles.
Jis reiškia „meilė“,
ir, jeigu jūs sugebėsite ją suprasti
ir ją skleisti savo kasdienybėje,
to užteks apšviesti žmonijai.
Todėl aš nuoširdžiai tikiu, kad ateities „jūs“
turi būti mylintis ir kupinas meilės.
Kitaip „jūs“ liausitės klestėti.
Pražūsite savo pačių savimeilėje.
Galite savo galias panaudoti
pastatyti aukščiausioms sienoms
ir palikti žmones už durų,
arba galite sugriauti užkardas ir maloniai pakviesti tuos žmones į vidų.
Galite panaudoti savo tikėjimą
žmonėms įbauginti
ir priversti žmones paklusti iš baimės,
arba galite suteikti žmonėms drąsos,
kad jie pasiektų didžiausius nušvitimo aukščius.
Galite panaudoti savo energiją
pagaminti atominėms bomboms ir skleisti destrukcijos tamsumas,
arba galite nešti šviesos džiaugsmą milijonams.
Galite užteršti vandenynus ir iškirsti visus miškus.
Galite sunaikinti visą ekosistemą,
arba atsigręžti į ją su meile
ir atkurti gyvybę vandenyje ir medžiuose.
Galite nusileisti Marse
ir apsistatyti ginkluotomis tvirtovėmis,
bet galite ieškoti gyvybės formų ir rūšių, kurias gerbtumėte ir iš kurių mokytumėtės.
Galite visus mūsų uždirbtus pinigus panaudoti
kurstyti beprasmius karus
ir įspausti ginklus į mažų vaikų rankas,
bet galite skirti tuos pinigus
užauginti daugiau maisto, kad tie vaikai nebūtų alkani.
Mano šalis mane išmokė,
kad žmogaus sugebėjimas mylėti yra panašus į dieviškumą.
Jis švieste šviečia pasaulyje,
kurį, mano manymu, civilizacija ir taip jau per daug paveikė.
Pastarąsias kelias dienas čia lankėsi nuostabūs žmonės.
Girdėjome jų kalbas, matėme jų talentą.
Jie kalbėjo apie savo pasiekimus, išradingumą, technologijas, mokslus.
Žinios, kurias gauname dalyvaudami čia,
TED kalbose, ir visi čia esantys tuo besidomintys,
yra priežastis švęsti ateities „mus“.
Bet tame šventime
mūsų žygis atverti savo širdis meilei ir empatijai
turėtų būti lygiai toks pat svarbus.
Todėl aš tikiu, kad ateities „jūs“
yra neišsemiamas „jūs“.
Indijoje tai vadinama čakra, ji lyg apskritimas.
Ji baigiasi ten, kur prasideda, ji yra savęs pradžia ir pabaiga.
Ateities „jūs“, kitaip suprantantis laiką ir erdvę,
supranta abu dalykus:
jūsų neįsivaizduojamą
ir fantastišką svarbą,
bet kartu ir jūsų visišką nereikšmingumą didesniame Visatos kontekste.
Ateities „jūs“, kuris grįžta
į pradinį žmonijos nekaltumą,
mylintis iš tyros širdies,
žvelgiantis per tiesos prizmę,
svajojantis šviesiu, nepaliestu ir nepakeistu protu.
Ateities „jūs“ turėtumėt būti
kaip senstanti filmų žvaigždė,
kuri tiki, kad egzistuoja pasaulis,
kuris visiškai,
besąlygiškai, egocentriškai
myli save.
Pasaulis... Išties, tai turi būti jūsų vaidmuo:
sukurti pasaulį,
kuris yra savo paties geriausias mylėtojas.
Toks, mieli damos ir ponai, mano manymu, turėtų būti ateities „jūs“.
Dėkoju už dėmesį.
(Dėkoja indiškai.)
(Plojimai.)
Ačiū.
(Plojimai.)
Ačiū jums.
(Plojimai.)