Namaskar. [hindu: Üdvözlöm önöket!]
Ötvenegy éves filmsztár vagyok,
és még semmi közöm a Botoxhoz.
(Nevetés)
Tehát tiszta vagyok, de ahogy látták, huszonegy évesként viselkedem a filmekben.
Igen, úgy bizony.
Álmokat adok el, és indiai emberek millióinak otthonába viszek szerelmet,
akik azt feltételezik, én vagyok a világ legjobb szeretője.
(Nevetés)
Ha nem mondják el senkinek, elárulom: nem vagyok az,
de meghagyom őket ebben a hitben.
(Nevetés)
Azt is tudomásul kellett vennem,
hogy önök közül sokan nem is látták még munkásságom,
és mélységesen sajnálom önöket.
(Nevetés)
(Taps)
Ettől még ugyanolyan önelégült vagyok,
amilyennek egy filmsztárnak lennie kell.
(Nevetés)
Ekkor hívtak ide a barátaim - Chris és Juliet -,
hogy megosszam gondolataimat a jövőbeli énjükről.
Először természetesen a jelenlegi magamról fogok beszélni.
(Nevetés)
Mert őszintén hiszek abban, hogy az emberiség olyan, mint én.
(Nevetés)
Tényleg olyan.
Egy idősödő filmsztár,
aki folyton dulakodik az őt körülvevő újdonságokkal,
azon töprengve, vajon első körben jól gondolta-e vagy sem,
és még mindig keresi a módját,
hogyan tündököljön tovább.
Menekülttáborban születtem India fővárosában, Új-Delhiben.
Apám szabadságharcos volt.
Édesanyám harcos volt - tudják - csak úgy, mint minden anya.
Homo sapiens elődeinkhez hasonlóan
küzdöttünk a túlélésért.
Húszas éveim kezdetén
elvesztettem szüleimet,
ami elég nagy könnyelműség volt részemről,
de -
(Nevetés)
Emlékszem az éjszakára, amikor édesapám elhunyt,
és emlékszem a szomszéd sofőrjére, aki a kórházba vitt minket.
Motyogott valamit arról, hogy "a halottak nem túl bőkezűek",
és eltűnt a sötétben.
Csak 14 éves voltam,
és apám holttestét az autó hátsó ülésére tettem,
édesanyám pedig mellém ült.
Elindultunk a kórháztól haza, én vezettem.
Anyám csendesen sírva rám nézett, és megkérdezte:
"Fiam, mikor tanultál meg vezetni?"
Elgondolkodtam rajta és rájöttem:
"Éppen most, Anya."
(Nevetés)
Attól az éjszakától kezdve
az emberiség kamaszkorához hasonlóan
megtanultam a túlélés durva eszközeit.
Hogy őszinte legyek, életünknek rendkívül egyszerű kerete volt akkor.
Azt ettük, amink volt,
és azt tettük, amire utasítottak.
Azt hittem, a cöliákia valami zöldség,
a vegán meg persze a Star Trekben Mr. Spock elveszett bajtársa.
(Nevetés)
Elvettük az első lányt, akivel randiztunk,
és aki meg tudta szerelni a karburátort, az technikai zseninek számított.
Tényleg azt hittem, hogy a gay [meleg] az angol "boldog" kifinomult változata.
Leszbi pedig nyilván Portugália fővárosa, ahogy az köztudott.
(Nevetés)
Hol is tartottam?
Azoktól a rendszerektől függtünk,
melyeket fáradság és áldozatok árán hoztak létre őseink nemzedékeken át,
hogy megvédjenek minket,
és úgy éreztük, hogy a kormányok tényleg a mi jólétünkért dolgoznak.
A tudomány egyszerű volt és logikus,
az Apple akkor még csak egy gyümölcs volt
először Éva, majd Newton tulajdonában,
még nem Steve Jobsé.
Azt kiabáltuk: "Heuréka!",
amikor meztelenül akartunk rohangálni az utcán.
Arra mentünk, amerre az élet sodort,
és az emberek szinte mindig örömmel fogadtak.
A migráció akkor egy szakszó volt,
nem az emberek, hanem a hódarvak vándorlását fejezte ki.
Legfőképpen saját magunk voltunk,
ami szívünkön, az a szánkon.
Majd húszas éveim végén
Mumbai terjeszkedő metropoliszába mentem,
és életem új kerete,
akárcsak a frissen iparosított törtető emberiség,
elkezdett átalakulni.
Az új, cifrább túlélésért folytatott városi hajszában
kicsit másképp kezdtem nézni a dolgokra.
Találkoztam emberekkel a világ minden tájáról:
arcok, rasszok, nemek és pénzkölcsönzők teljes repertoárjával.
A definíciók határai egyre inkább elmosódtak.
Akkor kezdtünk dolgozni azon, hogy meghatározzuk magunkat
egy nyomasztóan egyformaságra törekvő világban,
és minden rendszert egyre megbízhatatlanabbnak éreztem,
szinte túl sűrűnek ahhoz,
hogy megőrizze az emberiség sokszínűségét,
és az emberek szükségletét a fejlődésre és növekedésre.
Az ötletek szabadon és sebesen röpködtek.
Megtapasztaltam a csodáját az emberi innovációnak, együttműködésnek
és saját kreativitásomnak,
amikor a kollektív törekvés leleményességének köszönhetően
szupersztárrá emelkedtem.
Kezdtem úgy érezni, hogy megérkeztem,
és úgy negyven éves koromtól általában tényleg szárnyaltam.
Mindenhol ott volt az arcom.
El tudják képzelni? Ötven filmem,
kétszáz dalom volt már,
és a malájok lovaggá ütöttek.
A francia kormány a legmagasabb kitüntetésben részesített,
aminek a nevét soha életemben nem fogom tudni helyesen kiejteni.
(Nevetés)
Elnézést, Franciaország, és köszönöm, Franciaország!
De ennél sokkal többet ér, hogy találkozhattam Angelina Jolie-val -
(Nevetés)
két és fél másodpercig.
(Nevetés)
Biztos vagyok benne, hogy találkozásunkra ő is kristálytisztán emlékszik.
Na jó, ez nem biztos.
Hannah Montana mellett ültem egy kerekasztalnál egy vacsorán,
bár leginkább végig háttal ült nekem.
Ahogy említettem, szárnyaltam, Miley-tól Jolie-ig,
és az emberiség velem szárnyalt.
Valójában elég rendesen elvetettük a sulykot.
És akkor, mind tudjuk, mi történt.
Beütött az Internet.
A negyvenes éveim vége felé jártam,
és csipogni kezdtem a twitteren, mint kanári a kalitkában,
arra számítva, hogy azokat, akik bepillantanak a világomba,
elkápráztatja az a csoda,
amit én annak hittem.
De valami más várt rám és az emberiségre.
Azt vártuk, hogy a világot behálózó kapcsolatrendszeren
jobban elterjednek ötleteink és álmaink.
Nem hittük volna, hogy a gondolatok, előítéletek, címkézések
zárt "falvak" szűk körét alakítják ki,
ami ugyanonnan eredt,
ahol a szabadság és a forradalom kapott helyet.
Bármit mondtam, új jelentést kapott.
Bármit tettem - jót, rosszat, csúnyát -
azért volt ott, hogy a világ kommentálja és ítélkezzen róla.
Ami azt illeti, amit nem mondtam ki, nem tettem meg,
annak is ez lett a sorsa.
Négy évvel ezelőtt
a feleségem, Gauri és én, eldöntöttük, hogy harmadik gyermeket szeretnénk.
Az interneten kihirdették,
hogy a baba első gyermekünk,
a tizenöt éves fiunk
zabigyereke.
Nyilván könnyelmű kalandba keveredett egy lánnyal,
akinek a kocsiját vezette Romániában.
Igen, még hamis videofelvétel is készült róla.
Ez nagyon felbolygatta a családunkat.
A fiam, aki most 19 éves,
még most is, ha csak köszönünk neki,
megfordul, és rávágja:
"Haver, nem is volt európai jogosítványom."
(Nevetés)
Igen.
Ebben az új világban
a valóság lassan virtuális lett, a virtuális pedig valós,
és kezdtem úgy érezni,
nem tudok az lenni, aki lenni akarok, vagy azt mondani, amit valóban gondolok,
és az emberiség most éppen
teljesen ugyanolyan, mint én.
Úgy értem, mindketten átestünk a kapuzárási pánikon,
és mindketten túlzott rivaldafényben fürdő primadonnák lettünk.
Kereskedni kezdtem, mindent árultam
hajolajtól a dízel generátorig.
Az emberek mindent megvettek,
a nyersolajtól az atomreaktorokig.
Még egy feszülős szuperhős jelmezbe is megpróbáltam belebújni,
hogy megtaláljam új önmagam.
Be kell vallanom, csúnyán elbuktam.
Mellékesen szeretném elmondani a világ összes Batmanje, Pókembere
és Supermanje nevében,
emeljük meg a kalapunkat előttük,
mert a szuperhős-jelmez igencsak tud fájni ágyéktájon.
(Nevetés)
Igen, őszinte vagyok. El kell ezt itt mondanom.
De tényleg.
Véletlenül egy új táncstílust is feltaláltam,
amit még fel se fogtam, már divatőrületté vált.
Ha nem bánják,
és már kicsit tudnak rólam, nem leszek gátlásos, bemutatom önöknek.
Lungi táncnak hívták.
Szóval ha beleegyeznek, megmutatom. Egyébként tehetséges vagyok.
(Éljenzés és taps)
Valami ilyesmi volt.
Lungi tánc. Lungi tánc. Lungi tánc. Lungi tánc.
Lungi tánc. Lungi.
Ennyi. Megőrültek érte.
(Éljenzés)
Tényleg!
Mint észrevették, rajtam kívül senki nem tudta értelmezni, mi történik,
és igazából magasról tettem rá,
mert az egész világ és az emberiség
ugyanolyan zavartnak és elveszettnek tűnt, mint én.
Nem adtam fel.
Megpróbáltam a közösségi médiában újra felépíteni személyiségem,
ahogy mindenki más.
Arra gondoltam, kicsit filózgatok a twitteren,
a népek majd azt hiszik, velük vagyok,
de kaptam néhány olyan választ,
mérhetetlenül zavaros rövidítéseket, amiket nem is értettem. Önök igen?
ROFL, LOL.
Valaki azt írta az egyik gondolatébresztő kiírásomra, hogy "Adidas",
és nem értettem, mit akar az illető egy sportcipővel,
vagyis miért írná bárki is egy sportcipő nevét nekem?
Megkérdeztem a 16 éves lányomat, aki felvilágosított.
Az "Adidas" most azt jelenti, hogy "Egész nap a szexről álmodom".
(Nevetés)
Mondom!
Nem tudtam, vajon tudják-e ezt.
Így visszaírtam, csupa vastag betűkkel Mr. Adidasnak, hogy "WTF",
titokban hálát rebegve azért, hogy egyes rövidítések sosem változnak.
WTF.
De térjünk a lényegre.
51 éves vagyok, mint mondtam,
és az agyzsibbasztó rövidítések ellenére
csak annyit szeretnék elmondani,
ha az emberiségnek volt jelentős időszaka amiben érdemes élni,
akkor az most van,
mert a jelenlegi énünk bátor.
A jelenlegi énünk reménnyel teli.
A jelenlegi énünk újító és találékony,
és természetesen bosszantóan meghatározhatatlan.
A létnek
e lenyűgözően tökéletlen pillanatában
egy kis bátorságot merítettem, épp mielőtt idejöttem,
elhatároztam, hogy elszántan, alaposan megnézem az arcomat.
Rájöttem, hogy kezdek egyre inkább úgy kinézni,
mint a viaszszobrom Madame Tussaudnál.
(Nevetés)
A felismerés pillanatában
a legfontosabb és legtalálóbb kérdést tettem fel az emberiségnek és magamnak:
Plasztikáztassam-e az arcomat?
Említettem, hogy színész vagyok,
az emberiség kreativitásának modern kifejezése.
A hely, ahonnan származok,
a megmagyarázhatatlan és egyben nagyon egyszerű spiritualitás forrása.
Mérhetetlen önzetlenségében
India valamiért úgy döntött,
hogy én, a levert szabadságharcos muszlim fia,
aki véletlenül bekeveredett az álomkereskedelembe,
hogy ott romantikus király legyen,
ő legyen a "Bollywoodi padisah",
az ország valaha látott legnagyszerűbb szeretője
ezzel az arccal.
Na persze.
(Nevetés)
Amit váltakozva úgy jellemeztek, hogy csúnya, nem szokványos,
és jé, de furcsa: nem elég csokoládé.
(Nevetés)
Ennek az ősi földnek a népe
befogadott engem határtalan szeretetével,
és ettől a néptől tanultam meg,
hogy a hatalomtól vagy a szegénységtől
nem lesz az életünk varázslatosabb
vagy kevésbé szövevényes.
Az országom népétől tanultam meg,
hogy az élet méltósága -
egy emberi lény, egy kultúra, egy vallás, egy ország -
valójában jóindulata és együttérzése
képességében rejlik.
Megtanultam, hogy bármi motivál,
bármi hajt minket, hogy alkossunk, építsünk,
bármi is tart vissza a bukástól,
bármi is segít minket a túlélésben,
az valószínűleg a legrégibb és legegyszerűbb emberi érzelem,
mégpedig a szeretet.
Szülőföldem misztikus költője azt írta:
(Elszaval egy verset hindi nyelven)
(Vers vége)
Amit lazán csak úgy fordítunk -
igen, ha tudnak hindiül, kérem, tapsoljanak.
(Taps)
Nagyon nehéz emlékezni.
Lazán csak úgy fordítjuk,
hogy elolvashatjuk az összes tudományos könyvet,
aztán gyerünk, adjuk tovább minden tudásunkat
innováción, kreativitáson, technológián keresztül,
de az emberiség ettől még nem látja bölcsebben a jövőt,
csak akkor, ha szeretetet ad, és együtt érez embertársaival.
Ha meg tudjuk érteni és gyakorolni
a két és fél betűt,
ami a "प्रेम" szót alkotja,
ami "szeretetet" jelent,
akkor ez önmagában elég ahhoz, hogy megvilágosodjon az emberiség.
Tényleg hiszek abban,
hogy a jövőbeli énünknek szeretnie kell.
Máskülönben megszűnik létezni.
Belepusztul önimádatába.
Használhatjuk erőnket arra,
hogy falakat építsünk,
és távol tartsuk az embereket,
vagy használhatjuk arra, hogy leromboljuk a falakat, és beengedjük az embereket.
Használhatjuk hitünket arra,
hogy félelemben tartsunk embereket,
és megrémítve leigázzuk őket,
vagy használhatjuk arra, hogy bátorságot öntsünk beléjük,
hogy a megvilágosodás legnagyobb magasságaiba repülhessenek.
Használhatjuk arra energiánkat,
hogy atombombákat építsünk, és a rombolás sötétségét terjesszük,
vagy milliókhoz eljuttathatjuk a fény örömét.
Érzéketlenül szennyezhetjük az óceánokat, és kivághatjuk az összes erdőt.
Elpusztíthatjuk környezetünket,
vagy szeretettel fordulhatunk felé,
és a vizek, fák erejével megújíthatjuk az életet.
Leszállhatunk a Marson,
és felfegyverzett várakat építhetünk,
vagy tiszteletre méltó életformákat, fajokat kereshetünk, akiktől tanulhatunk.
Az összes megkeresett pénzünket elherdálhatjuk arra,
hogy hiábavaló háborúkat vívunk,
és fegyvereket adunk a kisgyerekek kezébe,
hogy egymás gyilkolják meg,
vagy arra költhetjük,
hogy több ételt termelünk,
amivel megtöltjük a hasukat.
A szülőföldem megtanított arra,
hogy az ember képessége a szeretetre az istenekéhez hasonló.
Beragyogja a világot,
ahol a civilizáció szerintem már túl sok mindent elrontott.
Az utóbbi pár napban az itt elhangzott beszédekben
csodálatos emberek mutatták be tehetségüket,
beszéltek egyéni eredményeikről, újításról, technológiáról,
a tudományok, a tudás, amit itt szerzünk
a TED előadásokon, és önök mindannyian:
mindez elég okot ad arra, hogy ünnepeljük jövőbeli énünket.
De az ünneplés keretében
a szeretetre és együttérzésre való képességünk gyakorlásának
ugyanúgy meg kell erősítenie önmagát,
meg kell erősítenie önmagát.
Hiszek abban, hogy a jövőbeli énünk
egy végtelen én.
Ezt csakrának hívják Indiában, olyan, mint egy kör.
Ott kezdődik, ahol befejeződik, beteljesíti önmagát.
Az az énünk, ami az időt és teret különbözőképpen érzékeli,
felfogja
elképzelhetetlen
és fantasztikus jelentőségünket
és jelentéktelenségünket az univerzum tágabb összefüggéseiben.
Az az énünk, amelyik visszatér
az emberiség eredeti ártatlanságához,
az, aki a szív tisztaságával szeret,
aki az igazság szemével lát,
aki egy meg nem bolygatott elme tisztaságából meríti álmait.
A jövőbeli énünk olyan legyen,
mint egy idősödő filmsztár,
aki hisz egy olyan világ létezésében,
ami teljes mértékben,
szinte megszállottan
szereti magát.
Egy világban - melyet tényleg
nekünk kell megteremtenünk -
ami saját maga szeretője.
Hölgyeim és uraim, azt vallom,
hogy ilyen legyen a jövőbeli énünk.
Nagyon szépen köszönöm.
Shukriya. [hindu: Köszönöm.]
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)