Zovem se Kate Hartman.
I volim praviti uređaje
koji se igraju s načinima
na koje se povezujemo i komuniciramo.
Posebno me zanima kako se mi, kao ljudi,
povezujemo sami sa sobom, s drugima
i svijetom oko nas.
(Smijeh)
Da bih vam dala nešto konteksta,
kako je June rekla, umjetnica sam, tehnologinja i edukatorica.
Podučavam predmete fizičkog računalstva
i nosive elektronike.
Većina toga što radim je ili nosivo
ili nekako povezano s ljudskim likom.
I tako svaki put kada pričam o tome što radim,
volim kratko objasniti
razlog zašto su tijela bitna.
Prilično je jednostavno:
svi imaju jedno -- svi vi.
Mogu jamčiti, svi u ovoj sobi,
svi vi tamo, ljudi u udobnim stolicama,
ljudi u gornjem dijelu s laptopima --
svi mi imamo tijelo.
Nemojte se sramiti.
To je nešto što nam je zajedničko
i služi kao osnovno sučelje za svijet.
Dakle, kad radite kao konstruktor interakcija
ili kao umjetnik koji se bavi sudjelovanjem --
stvaranjem stvari koje žive na, u ili oko ljudskog oblika --
to je stvarno moćan prostor za rad.
Tako je i u mom poslu;
koristim veliku količinu materijala i alata.
Stoga koristim gotovo sve, od radioodašiljača
do lijevaka i plastičnih cijevi.
I da vam kažem malo o stvarima koje pravim;
najlakši način da započnem priču
je sa šeširom.
Dakle, sve je počelo prije nekoliko godina
kasno jedne noći kada sam sjedila u podzemnoj željeznici vozeći se kući
i razmišljala.
A ja sam osoba koja je sklona tome da previše razmišlja i premalo priča.
Tako sam razmišljala kako bi moglo biti super
kada bih samo mogla uzeti sav taj žamor --
kao sve ove zvukove mojih misli u glavi --
kada bih ih fizički mogla osloboditi
i izvući u takvu obliku
da ih mogu podijeliti s nekim drugim.
Tako sam otišla kući i napravila prototip ovakvog šešira.
Nazvala sam ga Mrmljajući Šešir
zato što je emitirao te mrmljajuće zvukove
koji su na neki način bili privezani uz tebe,
ali si ih mogao odvojiti
i podijeliti s nekim drugim.
(Smijeh)
Također pravim i druge kape.
Ova se zove Pričaj Sa Sobom Šešir.
(Smijeh)
Više-manje objašnjava sam sebe.
On fizički izrezuje prostor za pričanje za pojedinca.
Kada naglas govorite,
zvuk se vašeg glasa kanalizira natrag u vaše uši.
(Smijeh)
Dakle, kada pravim ove stvari,
nije zapravo toliko stvar u samom objektu,
nego u negativnom prostoru oko objekta.
Što se događa kada osoba stavi tu stvar na sebe?
Kakvu vrstu iskustva ima?
I kako je ona promijenjena nošenjem toga?
Dakle, mnogi se od tih uređaja
zapravo usredotočuju na načine na koje se povezuju sami sa sobom.
Ovaj ovdje uređaj zove se Slušač Stomaka.
To je alat
koji zapravo omogućuje pojedincu
da sluša vlastite iznutrice.
(Smijeh)
Neke od tih stvari
više su usmjerene prema izražavanju i komunikaciji.
Tako je Srce Na Napuhavanje
vanjski organ
koji nosilac može upotrijebiti da bi se izrazio.
Dakle, može ga zapravo napuhati i ispuhati
suglasno svojim osjećajima.
Na taj način mogu izraziti sve od divljenja i požude
do tjeskobe i ljutnje.
(Smijeh)
Neki od njih su zapravo predviđeni
za posredovanje u iskustvima.
Takav je Diskomunikator, uređaj za svađe.
(Smijeh)
On zapravo dozvoljava intenzivnu izmjenu emocija,
ali služi za upijanje
posebnosti riječi koje su oslobođene.
(Smijeh)
I na kraju,
neki od tih uređaja služe samo kao pozivi.
Tako Naginjač Uha doslovno stavlja nešto na dohvat,
tako da netko može zgrabiti vaše uho
i reći što ima za reći.
Premda me zanimaju ljudski
međuodnosi,
također razmatram načine
na koje se povezujemo sa svijetom oko nas.
Kada sam prvi put živjela u New Yorku, prije nekoliko godina,
mnogo sam razmišljala
o poznatim arhitektonskim oblicima koji su me okruživali
i kako bih se htjela bolje povezati s njima.
Pomislila sam : „Pa hej!
Možda, ako se želim bolje povezati sa zidovima,
moram biti više nalik zidovima“.
Tako sam napravila nosivi zid
koji sam mogla nositi kao ruksak.
Onda bih ga stavila na sebe
i na neki se način fizički mijenjala,
tako da mogu ili pridonijeti ili kritizirati
prostore koji su me okruživali.
(Smijeh)
I skačući s toga,
razmišljajući izvan izgrađenog okoliša u prirodni svijet,
imam taj projekt u tijeku pod imenom „Botanicols“ --
koji zapravo omogućuje kućnim biljkama
dodir s ljudskim komunikacijskim protokolima.
Kad je biljka žedna,
ona zapravo može nazvati
ili poslati poruku poslužitelju kao što je Twitter.
To stvarno mijenja ljudsko-biljnu dinamiku
zato što jedna biljka
može izraziti svoje potrebe
tisućama ljudi u isto vrijeme.
I tako, razmišljajući o ljestvici,
moja posljednja opsesija
su zapravo ledenjaci -- naravno.
Ledenjaci su tako veličanstvena bića
i postoji mnogo razloga za opsjednutost njima,
ali ono što me posebno zanima
su ljudsko-ledenjački odnosi.
(Smijeh)
Zato što se čini da postoji problem:
ledenjaci nas zapravo napuštaju.
Oni se ujedno smanjuju i povlače,
a neki su i potpuno nestali.
Dakle, zapravo trenutno živim u Kanadi,
tako da sam posjetila jednog od mojih lokalnih ledenjaka.
Ovaj je posebno zanimljiv
zato što, od svih ledenjaka u Sjevernoj Americi,
prima najviše ljudskog prometa u godini.
Oni zapravo imaju buseve koji voze gore i preko bočnih morena
i ostavljaju ljude na površini ledenjaka.
To me stvarno natjeralo na razmišljanje
o iskustvu prvog susreta.
Kada upoznam ledenjak prvi put,
što napravim?
Ne postoji nikakav društveni protokol za to.
Ja stvarno ne znam
kako reći „bok“.
Trebam li urezati poruku u snijeg?
Ili možda mogu sastaviti jednu
od točaka i crtica kocki leda --
Morsov kod kocke leda?
Ili si možda moram napraviti pomagalo za pričanje,
kao npr. ledeni megafon
koji mogu koristiti kako bih pojačala svoj glas
kada ga usmjerim prema ledu?
Zapravo, najzadovoljavajuće iskustvo koje sam imala
jest čin slušanja,
što je doista potrebno u svakom dobrom odnosu.
Stvarno me iznenadilo koliko je to utjecalo na mene.
Ovaj vrlo osnovni pomak u mojoj fizičkoj orijentaciji
pomogao mi je promijeniti moju perspektivu
u odnosu na ledenjak.
S obzirom da koristimo uređaje
da bismo shvatili kako se povezujemo sa svijetom ovih dana,
napravila sam uređaj koji se zove Odijelo Za Obuhvaćanje Ledenjaka.
(Smijeh)
Napravljen je od materijala koji reflektira toplinu
i služi za posredovanje u temperaturnoj razlici
između ljudskog tijela i leda ledenjaka.
I opet, to je poziv
koji traži od ljudi da legnu na ledenjak
i daju mu zagrljaj.
Dakle, da, ovo je zapravo tek početak.
To su početna razmišljanja za taj projekt.
I baš kao s ovih zidom, kako sam htjela biti više poput zida,
s ovim projektom bih zapravo htjela uzeti više ledenjački tempo.
Stoga, moja namjera
je uzeti ga sljedećih 10 godina
i otići na niz suradničkih projekata
gdje radim s ljudima iz različitih područja --
umjetnicima, inženjerima, znanstvenicima --
da nekako na ovom projektu
radim na tome kako možemo poboljšati ljudsko-ledenjačke odnose.
Dakle, izvan toga, u zaključku,
htjela bih reći da smo u tom razdoblju
razdoblju komunikacije i proliferacije uređaja.
Stvarno je ogromno, uzbudljivo i seksi,
ali mislim da je stvarno bitno
razmisliti o tome kako možemo istovremeno
zadržati osjećaj za zapitkivanje i osjećaj za kritiziranje
uređaja koje koristimo i načina na koje se povezujemo sa svijetom.
Hvala.
(Pljesak)