שמי קייט הרטמן.
ואני אוהבת ליצור מכשירים
שמשחקים עם הדרך
בה אנחנו מתייחסים ומתקשרים.
אז אני בעיקר מתעניינת באיך אנחנו, כאנשים,
מתיחסים לעצמנו, אחד לשני
ולעולם סביבנו.
(צחוק)
אז רק כדי לתת לכם קצת הקשר,
כמו שג'ון אמרה, אני אמנית, טכנולוגית ומחנכת.
אני מלמדת קורסים במחשוב פיסי
ואלקטרוניקה לבישה.
והרבה ממה שאני יוצרת הוא או לביש
או קשור איכשהו לצורה האנושית.
אז כל פעם שאני מדברת על מה שאני עושה,
אני אוהבת לפנות במהירות
לחשיבות של הגוף.
וזה די פשוט.
לכולם יש אחד -- כולכם.
אני יכולה להבטיח, לכל אחד בחדר הזה,
לכולכם שם, האנשים בכיסאות המרופדים,
האנשים למעלה עם הלפטופים שלהם --
לכולנו יש גוף.
אל תתביישו.
זה משהו שיש לנו במשותף
והם משמשים כממשק העיקרי שלנו עם העולם.
ואז כשעובדים כמעצבי ממשק,
או כאמנים שמטפלים בהשתתפות --
יצירת דברים שחיים על, בתוך או מסביב לצורה האנושית --
זה אזור חזק לעבוד בתוכו.
אז בעבודה שלי,
אני משתמשת במגוון רחב של חומרים וכלים.
אז אני מתקשרת דרך הכל החל ממשדרי רדיו
דרך משפכים וצינורות פלסטיק.
וכדי לספר לכם מעט על הדברים שאני יוצרת,
המקום הקל ביותר להתחיל בו את הסיפור
הוא עם כובע.
אז הכל התחיל לפני כמה שנים,
מאוחר בערב אחד כשישבתי ברכבת התחתית, ונסעתי הביתה,
וחשבתי.
ואני נוטה להיות אדם שחושב יותר מדי ומדבר מעט מידי.
אז חשבתי על כמה זה יהיה נחמד
אם הייתי יכולה לקחת את כל הקולות האלה --
כמו הקולות של המחשבות בראשי --
אם הייתי יכולה פיסית להוציא אותן
ולמשוך אותן החוצה בצורה כזו
שהייתי יכולה לחלוק אותן עם מישהו אחר.
אז הלכתי הביתה, ויצרתי אב טיפוס של הכובע הזה.
וקראתי לו כובע המלמולים,
מפני שהוא שידר את קולות המלמול האלה
שהיו סוג של קשורים אליכם,
אבל יכולתם להפריד אותם
ולחלוק אותם עם מישהו אחר.
(צחוק)
אז אני עושה עוד כובעים.
זה נקרא כובע דבר לעצמך.
(צחוק)
הוא די מסביר את עצמו.
הוא פיסית יוצר מרחב שיחה לאחד.
וכשאתם מדברים בקול,
הצליל של קולכם מתועל חזרה לתוך אוזנייכם.
(צחוק)
אז כשאני יוצרת את הדברים האלה,
העניין הוא לא החפץ עצמו,
אלא בעצם החלל השלילי מסביב לחפץ.
אז מה קורה כשאדם חובש את זה?
איזה סוג של חוויה הם חווים?
ואיך הם משתנים על ידי חבישתו?
אז רבים מהמכשירים האלה
מתמקדים בדרכים בהם אנחנו מתייחסים לעצמינו.
אז המכשיר הזה נקרא מקשיב לרחשי הבטן.
וזה מכשיר
שבאמת מאפשר לכם
להקשיב לקרביים שלכם.
(צחוק)
אז חלק מהדברים האלה
מוכוונים יותר לביטוי ותקשורת.
אז הלב המתנפח
הוא אבר חיצוני
שהלובש יכול להשתמש בו כדי להביע את עצמם.
אז הם למעשה יכולים לנפח אותו או לרוקן אותו
לפי מצב הרוח שלהם.
אז הם יכולים להביע הכל מהערצה ותשוקה
לחרדה וזעם.
(צחוק)
וחלק מאלה בעצם מיועדים
להעביר נסיונות.
אז שובר התקשורת הוא כלי לוויכוחים.
(צחוק)
אז למעשה הוא מאפשר חילוף רגשות אינטנסיבי,
אבל משמש לספיגה
של משמעות המילים שמועברות.
(צחוק)
ולבסוף,
חלק מהדברים האלה משמשים כהזמנות.
אז מכופף האוזניים מילולית שם משהו שם
כדי שמישהו יוכל לתפוס את אוזניכם
ולהגיד מה שיש להם להגיד.
אז למרות שאני ממש מתעניינת ביחסים
בין אנשים,
אני גם מתחשבת בדרכים
בהם אנחנו מתייחסים לעולם סביבנו.
אז כשגרתי לראשונה בניו יורק לפני כמה שנים,
חשבתי הרבה על
הצורות הארכיטקטוניות המוכרות שהקיפו אותי
ואיך הייתי רוצה להתקשר אליהם טוב יותר.
וחשבתי, "ובכן, היי!
אולי אם אני רוצה להתייחס לקירות טוב יותר,
אולי אני צריכה להיות קצת יותר דומה לקיר בעצמי."
אז יצרתי קיר לביש
שיכולתי ללבוש בתור תיק גב.
אז הייתי שמה אותו
והופכת את עצמי
כך שהייתי יכולה לתרום או לבקר
את החללים שהקיפו אותי.
(צחוק)
אז נקפוץ מזה,
ונחשוב מעבר לסביבות הבנויות לעולם הטבעי,
יש לי את הפרוייקט המתמשך הזה שנקרא בוטניקולס --
שבעצם מאפשר לצמחי בית
להתחבר לפרוטוקול התקשורת האנושי.
אז כשצמח צמא,
הוא יכול למעשה להתקשר
או לשלוח מסרון לשרות כמו טוויטר.
אז זה באמת משנה את דינמיקת האדם/צמח,
מפני שצמח בודד בבית
יכול להביע את הצרכים שלו
לאלפי אנשים באותו זמן.
ואז לחשוב על קנה מידה,
האובססיה האחרונה שלי
היא למעשה לקרחונים -- כמובן.
אז קרחונים הם ישויות מופלאות כאלה,
ויש המון סיבות להיות אובססיביים לגביהם,
אבל מה שאני מעוניינת בו בעיקר
הוא יחס אדם-קרחון.
(צחוק)
מפני שנדמה שיש בעיה.
הקרחונים למעשה עוזבים אותנו.
הם גם מתכווצים וגם נסוגים באותו זמן --
וחלק מהם נעלמו לחלוטין.
אז אני גרה בקנדה עכשיו,
אז ביקרתי את אחד מהקרחונים המקומיים שלי.
וזה מעניין במיוחד,
מפני שמכל הקרחונים בצפון אמריקה,
הוא מקבל את כמות הביקורים האנושיים הגדולה ביותר כל שנה.
יש להם למעשה את האוטובוסים האלה שנוסעים מעל ומעבר למורנה המידית הזו
ומורידים אנשים על פני הקרחון.
וזה באמת גרם לי לחשוב
על החוויה הזו של מפגש ראשון.
כשאני פוגשת קרחון בפעם הראשונה,
מה אני עושה?
אין פרוטוקול התנהגותי לזה.
אני אפילו לא באמת יודעת
איך להגיד שלום.
האם אני חוצבת הודעה בשלג?
או אולי אני יכולה להרכיב
אחת מנקודות וקווים מקוביות קרח --
מורס קוביות קרח.
או אולי אני צריכה ליצור לעצמי כלי דיבור,
כמו מגאפון קרחוני
שאני יכולה להשתמש בו להגביר את קולי
כשאני מכוונת אותו לקרח.
אבל החוויה הכי מספקת באמת שהיתה לי
היא פעולת ההקשבה,
שזה מה שאנחנו צריכים בכל מערכת יחסים טובה.
ובאמת הופתעתי מכמה זה השפיע עלי.
השינוי הבסיסי הזה באוריינטציה הפיסית שלי
עזרה לי לשנות את נקודת המבט שלי
ביחס לקרחון.
ומאחר ואנחנו משתמשים במכשירים
כדי להבין איך להתייחס לעולם בימינו,
בניתי מכשיר שנקרא חליפת חיבוק קרחון.
(צחוק)
אז זה מורכב מיריעה מחזירת חום
שמגשרת על הפערים בטמפרטורה
בין גוף האדם והקרח.
ושוב, זו ההזמנה הזו
שמבקשת מאנשים לשכב על הקרחון
ולתת לו חיבוק.
אז, כן, זו למעשה רק ההתחלה.
אלה השראות ראשונות לפרוייקט הזה.
וכמו עם הקיר, איך שרציתי להיות יותר דומה לקיר,
עם הפרוייקט הזה, הייתי רוצה לאמץ קצב יותר קרחוני.
אז הכוונה שלי
היא למעשה לקחת את ה10 שנים הבאות
ולצאת לסדרה של פרוייקטים שיתופיים
בהם אני עובדת עם אנשים מתחומים שונים --
אמנים, טכנולוגים, מדענים --
ולעבוד על הפרוייקט הזה
של איך אנחנו יכולים לשפר את יחסי האדם עם הקרחונים.
אז מעבר לזה, לסיכום,
הייתי רק רוצה לומר שאנחנו בתחום הזה
של תקשורת וחלחול מכשירים,
וזה באמת ענק ומרגש וסקסי,
אבל אני חושבת שמה שבאמת חשוב
הוא לחשוב על איך אנחנו יכולים באותו זמן
להחזיק תחושה של פליאה ותחושה של ביקורת
על הכלים בהם אנחנו משתמשים והדרכים בהן אנחנו מתייחסים לעולם.
תודה.
(מחיאות כפיים)