Em dic Kate Hartman.
I m'agrada fer dispositius
que juguen amb la manera
en la que ens relacionem i ens comuniquem.
Estic especialment interessada en com els humans
ens relacionem entre nosaltres
i amb el món que ens envolta.
(Riure)
Per donar-vos una mica de context,
sóc artista, tecnòloga i educadora, tal i com ha dit la June.
Ensenyo cursos d'informàtica física
i electrònica portable.
I moltes de les coses que faig són o bé portables
o bé tenen, d'alguna manera, forma humana.
Així, cada vegada que parlo del que faig
m'agrada mencionar de manera ràpida
la raó per la qual el cos és important.
És molt senzilla.
Tothom en té un. Tots vosaltres.
Ho puc garantir, tothom en aquesta sala,
tots els d'allà, tots els de les butaques,
la gent d'allà dalt amb els portàtils,
tots tenim cos.
No us n'avergonyiu.
És una cosa que tenim en comú
i que actua com a primer punt de contacte amb el món.
Així, treballant com a dissenyadora d'interacció
o com a artista que s'ocupa de la participació
creo coses que viuen sobre, dins o al voltant de la forma humana,
És un espai molt poderós per a treballar-hi.
Per fer la meva feina,
utilitzo una gran varietat de materials i eines.
Em comunico a través de tot, des de transceptors de ràdio
fins a embuts i tubs de plàstic.
Per parlar una mica de les coses que faig,
el més fàcil és començar la història
amb un barret.
Tot va començar fa uns quants anys,
una nit quan estava asseguda al metro, anant cap a casa
i estava pensant.
Sóc una persona que tendeix a pensar molt i a parlar poc.
Així que estava pensant en com seria de genial
si pogués agafar tots aquests sorolls,
tots els sons dels meus pensaments dins el meu cap,
els pogués extreure físicament
i treure'ls de manera que
els pogués compartir amb algú altre.
Així que vaig anar a casa i vaig fer un prototip d'aquest barret.
El vaig anomenar el Barret Murmurador
perquè feia aquests sorolls de murmuri
que estan lligats a tu
però que es poden desenganxar
i compartir amb altra gent.
(Riure)
També he fet altres barrets.
Aquest és el Barret Parla Amb Tu Mateix
(Riure)
S'explica per si mateix.
Crea físicament un espai de conversa per a una persona.
Quan parles en veu alta,
el so de la teva veu és canalitzat altre cop cap a les teves orelles.
(Riure)
Quan faig aquestes coses,
el més important no és l'objecte en si mateix
sinó l'espai negatiu del seu voltant.
I què passa quan algú es posa això?
Quin tipus d'experiència té?
I com els transforma el fet de portar-ho?
Molts d'aquests dispositius
es centren en la manera en la que ens relacionem amb nosaltres mateixos.
Aquest dispositiu es diu L'Escoltador de la Panxa.
És una eina
que t'ajuda
a escoltar el teu propi interior.
(Riure)
Algunes d'aquestes coses
estan orientades cap a l'expressió i la comunicació.
El Cor Inflable
és un òrgan extern
que pot ser utilitzat per expressar-se.
La persona que el porta el pot inflar i desinflar
segons les seves emocions.
Així, pot expressar des d'admiració i plaer
fins a ansietat i angoixa.
(Riure)
Alguns d'ells estan destinats
a intervenir en experiències.
El Descomunicador és una eina per a les baralles.
(Riure)
Deixa que hi hagi un intens intercanvi emocional,
però serveix per absorbir
l'especificitat de les paraules pronunciades.
(Riure)
I, finalment,
alguns d'ells simplement actuen com a imitacions.
Així, amb el Forçador d'Orelles
algú et pot agafar la orella
i dir el que ha de dir.
Tot i que estic molt interessada en la relació
entre les persones,
també tinc en compte les maneres
en les que ens relacionem amb el món que ens envolta.
Quan em vaig traslladar a Nova York fa uns anys,
pensava molt en
les formes arquitectòniques i familiars que m'envoltaven
i en com m'agradaria relacionar-me més bé amb elles
I vaig pensar: "Ei!
Si em vull relacionar més bé amb les parets,
potser necessito semblar-m'hi més".
Així que vaig fer una paret portable
que podia portar com una motxilla.
Me la vaig posar
i em vaig com transformar físicament
de manera que podia criticar o contribuir
amb els espais que m'envoltaven.
(Riure)
I canviant una mica de tema,
pensant més enllà de la construcció i anant al món natural,
tinc un projecte anomenat Botanicalls
que deixa que les plantes de casa
segueixin protocols humans de comunicació.
Així, quan una planta té set
pot fer una trucada
o fer un comentari en llocs com ara Twitter.
Això canvia totalment la dinàmica entre humans i plantes,
perquè una sola planta
pot expressar les seves necessitats
a milers de persones al mateix temps.
I pensant en l'escala,
la meva obsessió més recent
són els glaciars, és clar.
Els glaciars són uns éssers magnífics.
hi ha moltes raons per obessionar-se'n
En el que estic més interessada, però
és en les relacions entre humans i glaciars.
(Riure)
Perquè sembla que hi ha un problema.
Els glaciars ens estan abandonant.
S'encongeixen i marxen
i alguns han desaparegut totalment.
Actualment estic vivint al Canadà
així que he estat visitant un dels meus glaciars locals.
És particularment interessant
perquè, de tots els glaciars d'Amèrica del Nord,
és el que rep més tràfic humà durant l'any.
Fins i tot hi ha autobusos que hi van a través del dic lateral
i deixen a la gent a la superfície del glaciar.
Això m'ha fet pensar molt
sobre l'experiència de la primera trobada.
Quan conec un glaciar la primera vegada,
què faig?
No hi ha un protocol social.
Ni tan sols sé
com dir hola.
Escric un missatge a la neu?
O potser en puc construir un
amb glaçons amb forma de punts i guions.
Codi Morse de gel.
O potser necessito construir una eina per parlar,
com un megàfon de gel
per poder amplificar la meva veu
quan la dirigeixo al glaciar.
Però realment, la millor experiència que he tingut
ha sigut l'acte d'escoltar,
que és el que es necessita en una bona relació.
Em vaig quedar molt sorpresa al veure quant m'afectava.
Aquest canvi bàsic en la meva orientació física
em va ajudar a canviar la meva perspectiva
en relació amb el glaciar.
I com que utlitzem dispositius
per descobrir com ens relacionem amb el món avui en dia,
vaig fer un dispositiu anomenat Vestit Per Abraçar Glaciars.
(Riure)
Està fet amb un material reflector de calor
que serveix per equilibrar la diferència de temperatura
entre el cos humà i el gel del glaciar.
És una invitació
a estirar-se sobre el glaciar
i abraçar-lo.
I això, de fet, només és el principi.
Són idees inicials per aquest projecte.
I com amb la paret, que volia semblar-m'hi més,
amb aquest projecte m'agradaria tenir un ritme més glaciar.
La meva intenció,
durant els pròxims 10 anys,
és estar en diferents projectes de col·laboració
on estic amb gent de disciplines diferents,
artistes, tecnòlegs, científics,
per treballar en aquest projecte
de com millorar les relacions entre humans i glaciars.
Per acabar, més enllà d'això,
m'agradaria dir que estem en una era
de comunicació i proliferació de dispositius,
que és tremenda, excitant i sensual.
Però crec que el més important
és pensar en com podem
mantenir a la vegada una sensació de sorpresa i de crítica
sobre les eines que fem servir i les maneres en les que ens relacionem amb el món.
Gràcies.
(Aplaudiment)