דמיינו שאתם מסיירים בתערוכת אמנות עם חבר
וציור מרשים לוכד את עיינכם.
האדום החי נראה לכם כסמל לאהבה,
אבל חבר שלכם משוכנע שזה סמל למלחמה.
ובמקום בו אתם רואים כוכבים בשמיים רומנטיים,
החבר שלכם מפרש זאת כמזהמים שגורמים להתחממות גלובלית.
כדי ליישב את המחלוקת, אתם פונים לאינטרנט, שם אתם קוראים
שהציור הוא העתק של פרוייקט אמנות מכיתה א' של האמנית:
אדום היה הצבע האהוב עליה ונקודות הכסף הן פיות.
אתם יודעים עכשיו מה בדיוק היו הכוונות שהובילו את האמנית ליצירת העבודה.
האם טעיתם כשנהנתם ממנה כמשהו שהאמנית לא התכוונה אליו?
האם אתם נהנים מהיצירה פחות עכשיו כשאתם יודעים את האמת?
עד כמה כוונת האמן
צריכה להשפיע על הפרוש שלכם את הציור?
זו שאלה שנזרקה
על ידי פילוסופים ומבקרי אמנות במשך עשורים, ללא קונצנזוס נראה לעין.
באמצע המאה ה 20,
המבקר הספרותי וו. ק. ווימסאט והפילוסוף מונרו בירדסלי
טענו שכוונות אמנותיות אינן רלוונטיות.
הם קראו לזה הטיית הכוונה:
האמונה השגויה שיש להעריך את כוונות האמן.
הטיעון שלהם היה כפול:
ראשית, האמנים שאנחנו חוקרים אינם בחיים,
הם מעולם לא תעדו את כוונותיהם,
או שהם פשוט לא זמינים לענות על שאלות בנוגע לעבודות שלהם.
שנית, אפילו אם היה אוצר של מידע רלוונטי,
ווימסאט ובירדסלי האמינו
שזה יסיח את דעתנו מאיכויות העבודה עצמה.
הם השוו אמנות לקינוח:
כשאתם טועמים קינוח,
הכוונות של השף לא משפיעות על ההנאה שלכם מהטעם או הטקסטורה.
כל מה שמשנה, הם אמרו, זה שהקינוח "עובד."
כמובן, מה ש"עובד" לאדם אחד אולי לא "עובד" לאחרים.
ומאחר שפירושים שונים פונים לאנשים שונים,
ניתן לפרש את הנקודות הכסופות בציור שלנו כפיות,
כוכבים, או מזהמים.
לפי ההגיון של וומסאט ובירדסלי, הפרוש של האמנית לעבודה שלה
תהיה רק אחת מבין אפשרויות רבות ושוות.
אם זה נראה לכם בעייתי,
אולי אתם מסכימים יותר עם סטיבן נאפ ווולטר בן מייקלס,
שני תאורטיקנים ספרותיים שדחו את הטיית הכוונה.
הם טענו שהמשמעות המכוונת של האמן
לא היתה רק פרוש אפשרי אחד,
אלא הפרוש האפשרי היחיד.
לדוגמה, נניח שאתם הולכים לאורך חוף
ונתקלים בסדרה של סימנים בחול שמאייתים משפט שירה.
קנאפ ומייקלס האמינו שהשיר יאבד כל משמעות
אם תגלו שהסימנים האלה לא היו עבודה של אדם,
אלא מקרה מוזר שנוצר על ידי הגלים.
הם האמינו שיוצר מכוון
הוא מה שהופך את השיר ניתן להבנה.
הוגים אחרים טוענים טענת ביניים,
הם הציעו שכוונה היא רק פיסה אחת בפאזל גדול.
הפילוסוף העכשיוי נואל קרול תפס את העמדה הזו,
וטען שכוונות האמנים רלוונטיות לקהל שלהם
באותה דרך שהכוונות של הדוברים
רלוונטיות לאדם איתו הם משוחחים.
כדי להבין איך כוונות מתפקדות בשיחה,
קרול הציע לדמיין מישהו שמחזיק סיגריה ומבקש גפרור.
אתם נותנים לו מצית,
כי הבנתם שהם רוצים להצית את הסיגריה.
המילים בהם השתמשו כדי לשאול שאלה הן חשובות,
אבל הכוונות מאחורי השאלה מכתיבות את ההבנה שלהם ולבסוף,
את התגובה שלהם.
אז לאיזה קצה של הספקטרום אתם נוטים?
האם אתם, כמו וומסאט ובירדסלי, מאמינים שכשזה מגיע לאמנות,
ההוכחה צריכה להיות בקינוח?
או שאתם חושבים שהתוכניות והמוטיבציה של אמן לעבודה שלהם
משפיעות על המשמעות שלה?
פרשנות אמנותית היא רשת מורכבת
שכנראה לעולם לא תציע תשובה חד משמעית.