En sak som jag läste någonstans och som jag älskar
är att en av sakerna som har bidragit mest till Homo Sapiens framgång
som art
är att vi har så lite kroppsbehåring –
att vår hårlöshet, vår nakenhet,
kombinerat med att vi uppfann kläder
ger oss möjligheten att reglera vår kroppstemperatur
och på så sätt kunna överleva i vilket klimat vi än väljer.
Och nu har vi nått till en punkt där vi inte klarar oss utan kläder.
Det är inte bara något användbart,
det är ett kommunikationsmedel.
Allt vi väljer att sätta på oss är en berättelse,
en historia om var vi har varit,
vad vi håller på med,
vilka vi vill vara.
Jag var ett ensamt barn.
Jag hade inte så lätt för att hitta kompisar att leka med,
och jag fick hitta på de flesta av lekarna själv.
Jag gjorde många egna leksaker.
Det började med glass.
Det fanns en Baskin-Robbins i staden där jag bodde,
och de serverade glass över disk
från stora, 15-literstråg av kartong.
Någon sa till mig – jag var åtta år –
någon sa att när de hade använt klart trågen
tvättade de ur dem och sparade dem där bakom
och om man frågade så kunde de ge bort en.
Det tog mig ett par veckor att våga
men jag gjorde det, och de också.
De gav mig ett – jag gick hem med ett vackert kartongtråg.
Jag försökte tänka ut vad jag skulle göra av det här exotiska materialet –
metallringen, toppen och botten.
Jag vände det över huvudet, och jag insåg, "Vänta lite –
mitt huvud passar verkligen här."
(Skratt)
Ja, jag klippte ut ett hål,
jag stoppade in lite fodertyg
och gjorde en rymdhjälm.
(Skratt)
Jag behövde en plats där jag kunde ha på mig rymdhjälmen,
så jag hittade en kylskåpslåda några kvarter från mitt hus.
Jag drog hem den,
och på toaletten till mina föräldrars gästrum
gjorde jag om den till ett rymdskepp.
Jag började med en kontrollpanel gjord av kartong.
Jag klippte ut ett hål för en radarskärm
och satte en ficklampa under för att lysa upp den.
Jag satte upp en skärm som jag lutade mot väggen bakom –
och här tyckte jag att jag var riktigt smart –
utan tillåtelse målade jag garderobsväggen bakom helt svart
och satte upp stjärnor
som jag lyste upp med hjälp av en julbelysning jag hittade på vinden,
och jag åkte på några rymduppdrag.
Några år senare
kom filmen "Hajen" ut.
Jag var för ung för att se den, men jag fångades av "Hajen"-febern,
som alla gjorde i USA på den tiden.
Det fanns en affär i min stad som hade en "Hajen"-kostym i skyltfönstret
och min mamma måste ha hört att jag pratade med någon
om hur fantastisk jag tyckte den kostymen var,
för ett par dagar före Halloween
gav hon mig världens chock genom att ge mig "Hajen"-kostymen.
Jag erkänner att det är lite klichéartat
att människor i en viss ålder klagar på
att ungar av idag inte har en aning om hur bra de har det,
men låt mig visa er ett slumpmässigt urval
av enkla barnkostymer man kan köpa online nu ...
och det här är "Hajen"-kostymen som mamma köpte till mig.
(Skratt)
Det här är ett papperstunt hajansikte
och en haklapp av plast med "Hajen"-affischen på.
(Skratt)
Och jag älskade den.
Ett par år senare
tog min pappa med mig på en film som hette "Excalibur".
Jag fick honom faktiskt att ta med mig två gånger,
vilket inte var dåligt, för det var en rå film med 17-årsgräns.
Men det var inte blodet, inälvorna eller brösten
som fick mig att vilja se den igen.
De hjälpte till –
(Skratt)
Det var rustningarna.
Rustningarna i "Excalibur" var förtrollande vackra för mig.
Det här var verkligen riddare i glänsande, spegelblanka rustningar.
Dessutom hade riddarna i "Excalibur" på sig sina rustningar överallt.
Hela tiden – de har på sig den till middagen, när de går och lägger sig.
(Skratt)
Jag tänkte, "Läser de mina tankar?
Jag vill ha rustning på mig hela tiden!"
(Skratt)
Så jag återvände till mitt favoritmaterial,
inkörsporten till tyngre makerprojekt,
wellpapp,
och jag gjorde en rustning till mig själv,
komplett med halsskydd och en vit häst.
När jag höjt förväntningarna,
här är en bild av rustningen jag gjorde.
(Skratt)
(Applåder)
Det här var bara den första av rustningarna jag gjorde
som var inspirerad av "Excalibur".
Ett par år senare
övertygade jag pappa om att låta mig göra en riktig rustning.
Under en månads tid
hjälpte han mig att övergå från kartong till fogbeslag av aluminium
och vad som fortfarande är ett av mina bästa sätt att fästa saker,
popnitar.
Under den månaden jobbade vi noggrannt
med en ledad dräkt av aluminiumplåtar
och böjda former.
Vi borrade hål i hjälmen så att jag kunde andas,
jag blev klar precis före Halloween och hade på mig den i skolan.
Det här är det enda i den här föredraget
som jag inte har någon bild av,
för det finns inga foton av den rustningen.
Jag hade på mig den i skolan,
det fanns en årsboksfotograf som gick runt i korridorerna
men han hittade aldrig mig, av skäl som snart kommer framgå.
Det var saker som jag inte hade förutsett
med att ha på sig en rustning av aluminium i skolan.
På tredje lektionen som var matte stod jag längst bak i klassen,
och jag gjorde det
för att rustningen gjorde att jag inte kunde sitta.
(Skratt)
Det var den första grejen jag inte hade tänkt på.
Sen tittade min lärare på mig, lite oroad,
ungefär halvvägs in i lektionen och sa, "Mår du bra?"
Jag tänkte "Skojar du? Mår jag bra?
Jag har på mig en rustning! Det är den bästa dagen i mitt ..."
Och precis när jag ska berätta hur strålande jag mår
börjar klassrummet att luta åt vänster
och försvinna ner längs en lång tunnel,
och sen vaknade jag upp hos skolsköterskan.
Jag hade svimmat av överhettning
på grund av rustningen.
Och när jag vaknade
var jag inte generad över att ha svimmat inför klassen,
jag undrade, "Vem tog min rustning? Var är min rustning?"
Okej, vi spolar ett antal år framåt, då jag och några kollegor anställs
för att göra en serie för Discovery Channel,
som heter "MythBusters".
Och under 14 år
lär jag mig på arbetstid att bygga experiment
och att berätta om dem på tv.
Jag lärde mig också tidigt
att utklädning kan spela en nyckelroll i detta historieberättande.
Jag använder utklädnader för att lägga till humor, komedi, färg
och klarhet i berättandet för de historier vi berättar.
Och sen gjorde vi ett avsnitt som hette "Containerdykning"
och då lärde jag mig lite mer om
vad utklädnad betyder för mig.
I avsnittet "Containerdykning"
var frågan vi försökte besvara:
Är det lika säkert att hoppa ner i en container
som det verkar på film?
(Skratt)
Avsnittet skulle ha två olika delar.
En handlade om hur vi tränas av en stuntman att hoppa från byggnader
ner i en airbag.
Den andra var experimentets examen:
Vi skulle fylla en container med saker och hoppa ner i den.
Jag ville skilja delarna från varandra visuellt,
och jag tänkte,
"Tja, i den första delen tränar vi, så vi borde ha träningsoveraller –
Åh! Vi skriver "Stunttrainee" på ryggen av våra overaller.
Det är till träningen.
Men för den andra delen ville jag ha något mycket visuellt –
"Jag vet! Jag klär mig som Neo från Matrix!"
(Skratt)
Så jag gick till Haight Street.
Jag köpte ett par vackra knähöga kängor med spännen.
Jag hittade en lång, svepande kappa på eBay.
Jag skaffade solglasögon, som krävde att jag använde linser.
Dagen för inspelningen kommer
och jag stiger ur min bil i den här kostymen,
mitt inspelningsteam ser mig ...
och försöker kväva sina fnissningar.
De liksom (Frustar)
Och jag känner två olika saker vid den här tidpunkten.
Jag är fullständigt generad
över att det är så tydligt för mitt team
att jag älskar att ha utklädnaden på mig.
(Skratt)
Men producenten i mitt huvud påminner mig
om att i actionscenen i slow motion
kommer den flygande kappan att se så snygg ut bakom mig.
(Skratt)
Fem år in i serien "Mythbusters"
blev vi inbjudna att vara med på San Diegos Comic-Con.
Jag hade känt till Comic-Con i flera år men aldrig haft tid att gå.
Det har var en annan division – det var utklädningens Mecka.
Människor flyger dit från hela världen
för att visa sina fantastiska kreationer på plats i San Diego.
Och jag ville vara med.
Jag bestämde mig för att göra en avancerad dräkt
som täckte mig helt,
för att jag skulle kunna gå omkring på San Diego Comic-Con helt anonymt.
Vilken dräkt valde jag?
Hellboy.
Det där är inte min dräkt,
det är faktiskt Hellboy.
(Skratt)
Men jag tillbringade månader med att skapa
den mest porträttlika Hellboydräkt jag kunde,
från stövlarna till bältet till byxorna
till Ödets högra hand.
Jag hittade en kille som gjorde ett konstgjort huvud och bröst
och tog på mig dem,
och jag beställde till och med linser med samma styrka som jag har.
Jag hade på mig dem på Comic-Con-mässan
och jag kan inte beskriva hur jäkla svettigt det var i den kostymen.
(Skratt)
Svettas! Jag borde ha kommit ihåg det här.
Jag svettas som en gris och kontaktlinserna skaver i ögonen,
och inget spelar någon roll för jag är förälskad.
(Skratt)
Inte bara i själva processen att sätta på dräkten och gå runt i lokalen
utan också i de andra som klätt ut sig.
Det kallas inte att klä ut sig på Cons,
det kallas "cosplay".
På ytan betyder cosplay att folk klär ut sig
som sina favoritkaraktärer från film och tv,
speciellt från anime,
men det är så mycket mer än så.
Det här är inte bara människor som hittar en dräkt och tar på den –
de blandar upp dem.
De vrider till dem.
De ändrar dem så att de blir
karaktärerna de själva vill vara i produktionerna.
De är supersmarta och geniala.
De låter sin freakflagga vaja med stolthet och det är vackert.
(Skratt)
Men inte nog med det,
de övar med sina dräkter.
På Comic-Con eller någon annan Con
fotar man inte bara folk som går omkring.
Man går fram och säger
"Hallå, jag gillar din dräkt, får jag ta ett kort?"
Och sen ger man dem tid att inta sin pose.
De har jobbat hårt på sin pose
för att få sin dräkt att se bra ut på din bild.
Och det är så vackert att se.
Och jag tar till mig det här.
På följande Cons
lär jag mig Heath Ledgers hasande gång som Jokern från "The Dark Knight".
Jag lär mig att vara en läskig ringvålnad
från "Sagan om ringen,"
och skrämmer faktiskt några barn.
Jag lärde mig "hrr hrr hrr" ...
det där huvudskrattet som Chewbacca har.
Och sen klädde jag upp mig som No-Face från "Spirited Away".
Om du inte känner till "Spirited Away" och regissören, Hayao Miyazaki,
vill jag bara säga, varsågod.
(Skratt)
Det är ett mästerverk, och en av mina absoluta favoritfilmer.
Det handlar om den unga flickan Chihiro som går vilse i andevärlden
i en övergiven japansk nöjespark.
Och hon hittar ut igen
med hjälp av några vänner hon träffar,
den tillfångatagna draken Haku
och en ensam demon som heter No-Face.
No-Face är ensam och han vill få vänner,
och han tror att man ska lura dem till sig
genom att trolla fram guld i sin hand.
Men det går inte speciellt bra,
så han blir alldeles vild och rusar omkring och förstör
tills Chihiro räddar honom,
hjälper honom därifrån.
Jag satte ihop en No-Face-dräkt
och jag hade på mig den på Comic-Con.
Och jag övade in No-Faces gester mycket noggrant.
Jag beslutade att jag inte skulle prata när jag hade dräkten på mig.
När folk frågade om de fick ta ett kort på mig
nickade jag
och stod blygt bredvid dem.
De tog bilden
och sen smög jag ut en guldpeng av choklad
inifrån min rock.
Och på slutet av fotosessionen blev den synlig för dem.
Ah, ah, ah! Så där.
Och folk blev som galna.
"Jäklar! Guld från No-Face! Gode gud, det är så coolt!"
Jag känner det, jag går omkring på mässan och det är fantastiskt.
Och efter ungefär 15 minuter händer något.
Någon tar min hand,
och de lägger tillbaka en peng i den.
Jag tänker att det kanske ger mig en peng som present tillbaka,
men nej, det var en av de pengar som jag hade gett bort.
Jag vet inte varför.
Jag fortsatte, jag tog några fler bilder.
Och så händer det igen.
Tänk på att jag inte kunde se något inifrån dräkten.
Jag kan se genom munnen.
Jag kan se folks skor.
Jag kan höra vad de säger och jag kan se deras fötter.
Men tredje gången någon ger mig en peng tillbaka
vill jag veta vad som pågår.
Så jag lutar mitt huvud bakåt för att se bättre
och vad jag ser är någon som går iväg från mig och gör så här.
Då slår det mig:
Det ger otur att få guld från No-Face.
I filmen "Spirited away"
råkar de som tar emot guld från No-Face ut för otur.
Det här är ingen relation mellan skådespelare och publik;
det är cosplay.
Alla vi där på golvet
kastar oss in i en berättelse som betyder något för oss.
Och vi gör den till vår egen.
Vi får kontakt med något viktigt inuti oss.
Och dräkterna är hur vi visar oss
för varandra.
Tack.
(Applåder)