Početkom ove godine,
obaveštena sam da ću držati govor na TED-u.
Bila sam uzbuđena, a potom u panici,
pa sam bila uzbuđena, pa opet u panici,
a negde između uzbuđenja i panike,
krenula sam da istražujem,
i moje istraživanje se sastojalo pre svega od guglanja - kako održati govor na TED-u.
(Smeh)
A uporedo sa tim,
tražila sam na Guglu ime Čimamanda Ngozi Adiči.
Koliko vas zna ko je to?
(Ovacije)
Dakle, guglala sam o njoj jer uvek guglam o njoj
zato što sam njen fan,
ali i zato što ona uvek ima nešto važno i zanimljivo da kaže.
Kombinacija tih pretraga
me je uporno vodila ka njenom govoru
o opasnostima jedne priče,
o tome šta se dešava kada imamo jednu perspektivu
kroz koju razumemo određene grupe ljudi,
i to je jedan savršen govor.
To je govor koji bih ja održala da sam postala poznata pre nje.
(Smeh)
Znate, ona je Afrikanka i ja sam Afrikanka,
ona je feministkinja i ja sam feministkinja,
ona je pripovedač i ja sam pripovedač,
stvarno sam osećala kao da je govor moj.
(Smeh)
Tako da sam odlučila da ću naučiti kodiranje,
onda bih izvršila napad na internet
i uklonila bih sve kopije tog govora koje postoje,
a onda bih ga naučila,
došla bih ovde i održala taj govor kao da je moj.
Taj plan je išao veoma dobro, osim dela sa kodiranjem,
i onda jednog jutra pre nekoliko meseci,
probudila sam se
i čula vesti da je žena jednog predsedničkog kandidata
održala govor koji -
(Smeh)
(Aplauz)
koji je jezivo zvučao kao govor koji je održao moj drugi favorit
Mišel Obama.
(Ovacije)
Tako sam odlučila da bi verovatno trebalo da napišem svoj TED govor,
i zato sam danas ovde.
Ovde sam da govorim o sopstvenim zapažanjima
o pripovedanju priča.
Želim da vam govorim o moći priča, naravno,
ali takođe želim da govorim o njihovim ograničenjima,
posebno za nas koji smo zainteresovani za društvenu pravdu.
Od kad je Adiči održala taj govor pre sedam godina,
krenula je prava pomama za pripovedanjem priča.
Priče su svuda oko nas,
i ako bi postojala opasnost u pričanju jedne te iste stare priče,
onda mislim da mora da ima i puno razloga za slavlje zbog procvata
toliko puno priča i toliko puno glasova.
Priče su protivotrov za predrasude.
U stvari, danas, ako pripadate srednjoj klasi i imate internet vezu,
možete da skinete priče jednim klikom tastera
ili jednim dodirom ekrana.
Možete slušati podkast
o tome kako je to odrastati kao Dalit u Kalkuti.
Možete čuti domoroca u Australiji
kako govori o iskušenjima i uspesima podizanja dece dostojanstveno
i sa ponosom.
Priče čine da se zaljubimo.
One popravljaju nesporazume i premošcuju jaz.
Priče čak mogu da olakšaju
da pričamo o smrti ljudi u našem društvu
koji nisu tako važni, zato što čine da brinemo.
Je l' tako?
Nisam tako sigurna,
a ja zapravo radim na mestu koje se zove Centar za priče.
Moj posao je da pomognem da se ispričaju priče
koji osporavaju ustaljeni narativ o tome šta znači biti crnac,
musliman, izbeglica ili bilo koja od drugih kategorija
o kojima pričamo sve vreme.
Ali došla sam na ovaj posao
nakon duge karijere kao aktivista za društvenu pravdu,
i zaista sam zainteresovana za načine
na koje ljudi govore o pričanju stvarnih priča
kao da je to više od zabave,
kao da se radi o tome da se bude podsticaj za društveno delovanje.
Nije ništa čudno da čujete ljude da kažu
da priče čine svet lepšim mestom za život.
Ipak, sve više me brine da čak i najdirljivije priče,
posebno priče o ljudima do kojih izgleda da nikom nije stalo,
mogu često da stanu na put delovanju ka društvenoj jednakosti.
Ovo nije zato što pripovedači imaju zlu nameru.
Baš naprotiv.
Pripovedači su često oni koji čine dobra dela kao ja a, verujem, i vi.
I publika pripovedača
su često veoma saosećajni ljudi puni empatije.
Ipak, dobre namere mogu imati neželjene posledice,
tako da želim da iznesem ideju da priče nisu tako magične kao što se čine.
Evo tri - zato što uvek mora da bude tri -
tri razloga zašto ja mislim
da priče ne čine nužno svet boljim mestom za život.
Prvo, priče mogu da stvore privid složnosti.
Nema ničeg boljeg od osećaja koji imate
dok slušate sjajnu priču
kada vam se čini kao da ste se popeli na taj vrh planine, je l' tako,
ili da ste se sprijateljili sa tim osuđenikom na smrt.
Ali niste.
Niste učinili ništa.
Slušanje je važan,
ali nedovoljan korak ka društvenom delovanju.
Drugo, mislim da nas često privuku
likovi i protagonisti
koji su simpatični i čovečni.
I ovo ima smisla, naravno, je l' tako?
Zato što ako vam se neko dopada, onda vam je stalo njega.
Ali obrnuto je takođe tačno.
Ako vam se neko ne dopada,
onda vam nije stalo do njega.
I ako vam nije stalo do njega,
ne morate da se osećate kao da imate moralnu obavezu
da razmišljate o okolnostima koje su uticale na njihov život.
Ja sam naučila ovu lekciju sa 14 godina.
Naučila sam da zapravo neko ne mora da ti se dopada
da bi prepoznao njegovu mudrost,
i svakako neko ne mora da ti se dopada
da bi stao na njegovu stranu.
Dakle, ukraden mi je bicikl
dok sam ga vozila -
(Smeh)
što je moguće jedino ako vozite dovoljno sporo, što ja jesam radila.
(Smeh)
U jednom trenutku, ja prelazim preko tog polja
u naselju u Najrobiju gde sam odrasla,
i put je veoma neravan,
a kada vozite bicikl,
ne želite da izgledate kao da, znate -
(Smeh)
I tako se krećem ovako, vozim sporo,
i odjednom, na podu sam.
Na zemlji sam, pogledam gore,
i taj dečak se odvozi na otetom vozilu,
što je moj bicikl.
On ima oko 11 ili 12 godina, ja sam na podu,
plačem zato što sam uštedela dosta novca za taj bicikl,
plačem, ustajem i počinjem da vičem.
Instinkt se javlja i počinjem da vičem, „Mvizi, mvizi!“
što je „lopov“ na svahiliju.
I sa svih strana, svi ti ljudi izlaze
i počinju da jure.
Ovo je Afrika, znači pravda mase na delu.
Je l'?
Zalazim iza ugla, i oni su ga zarobili,
uhvatili su ga.
Osumnjičeni je uhvaćen,
oni ga nateraju da mi vrati bicikl,
i nateraju ga da mi se izvini.
Ponovo, znate, tipična afrička pravda, je l'?
Nateraju ga da se izvini.
I tako stojimo nas dvoje jedno naspram drugog,
on me pogleda i kaže da mu je žao,
ali me gleda sa takvim razuzdanim besom.
On je baš, baš ljut.
To je prvi put da sam se suočila sa nekim kome se nisam dopadala
samo zbog onog što predstavljam.
Posmatra me onim pogledom koji kao da kaže:
„Ti, sa tvojom blistavom kožom i tvojim biciklom, ti si ljuta na mene?“
To je bila teška lekcija - da mu se nisam sviđala,
ali znate šta, bio je u pravu.
Ja sam bila dete srednje klase koje živi u siromašnoj zemlji.
Imala sam bicikl, a on je jedva imao hranu.
Ponekad su poruke koje ne želimo da čujemo,
one koje čine da želimo da iskočimo iz svoje kože,
one koje su nam najpotrebnije da čujemo.
Na svakog omiljenog pripovedača koji vam osvoji srce,
ide na stotine njih čiji glasovi su nerazgovetni i grubi,
koji nemaju priliku da stoje na sceni, doterani ovako lepo.
Postoji milion priča o „ljutim dečacima na biciklu“
i ne možemo da ih ignorišemo
samo zbog toga što nam se njihovi protagonisti ne dopadaju
ili zato što to nije dete koje bismo doveli kući iz sirotišta.
Treći razlog zbog kog mislim
da priče ne čine nužno svet boljim mestom
je to da se često tako uživimo u našu ličnu priču
da zaboravimo da sagledamo širu sliku.
Tako aplaudiramo nekome
kada nam govori o svojim osećanjima srama,
ali to ne povezujemo nužno sa ugnjetavanjem.
Klimamo glavom sa razumevanjem kada neko kaže da se osetio malim,
ali ne povezujemo to sa diskriminacijom.
Najvažnije priče, posebno za društvenu pravdu,
su one koje čine oba,
koje su i lične ali nam i dopuštaju da istražimo i razumemo političku stranu.
Ali nije reč samo o pričama koje volimo
naspram priča koje biramo da ignorišemo.
Sve više živimo u društvu gde su veće sile u igri,
gde priče zapravo za mnoge ljude počinju da zauzimaju mesto vestima.
Je l'?
Živimo u vremenu gde svedočimo opadanju značaja činjenica,
kada osećanja vladaju
a analize, to je malo dosadno, zar ne?
Gde cenimo ono što osećamo više nego ono što zaista znamo.
Skorašnji izveštaj Centra Pju o trendovima u Americi
ukazuje da samo 10 procenata mladih ljudi ispod 30 godina
„ima puno poverenja u medije“.
Ovo je važno.
To znači da pripovedači dobijaju poverenje
u isto vreme
kada mnogi u medijima gube poverenje u javnost.
Ovo nije dobra stvar,
zato što, iako su priče važne
i pomažu nam da dodjemo do uvida na mnogo načina,
mediji su nam potrebni.
Iz mog iskustva kao aktiviste za društvenu pravdu,
znam odlično da su nam potrebne verodostojne činjenice iz medija
u kombinaciji sa moćnim glasom pripovedača.
To je ono što će pogurati stvari u pogledu društvene pravde.
U krajnjem pogledu, naravno,
pravda je ono
što čini svet boljim mestom,
a ne priče, zar ne?
Dakle, ako je pravda ono čemu težimo,
onda mislim da ne treba da se fokusiramo na medije ili pripovedače.
Moramo se fokusirati na publiku,
na svakog ko je ikad upalio radio
ili slušao podkast,
a to znači na svakog od nas.
Još nekoliko reči kao zaključak
o tome šta publika može da učini da svet bude bolje mesto.
Dakle, prvo, svet bi bio bolje mesto za život, mislim,
kada bi publika bila znatiželjnija, skeptičnija
i postavljala više pitanja o društvenom kontekstu
koji je stvorio te priče koje oni toliko vole.
Drugo, svet bi bio bolje mesto
kada bi publika prepoznala da je pričanje priča intelektualan posao.
Mislim i da bi bilo važno da publika
zahteva više tastera na njihovim omiljenim sajtovima,
tastera koji, na primer, kažu:
„Ako vam se dopala ova priča,
kliknite ovde da podržite pokret u koji vaš pripovedač veruje.“
Ili „kliknite ovde da doprinesete sledećoj velikoj ideji vašeg pripovedača.“
Često smo odani nekoj platformi,
ali ne nužno i samom pripovedaču.
I poslednje, mislim da publika može da učini svet boljim mestom
tako što će isključiti telefone,
skloniti se od ekrana
i kročiti u stvarnost izvan onog što deluje sigurno.
Alis Voker je rekla:
„Pogledajte pažljivo sadašnjost koju kreirate.
Trebalo bi da izgleda kao budućnost o kojoj sanjate.“
Pripovedači mogu da nam pomognu da sanjamo,
ali je na svima nama da imamo plan za pravdu.
Hvala vam.
(Aplauz)