Vom începe în 1964.
Bob Dylan are 23 de ani și cariera sa
atinge apogeul.
A fost numit vocea unei generații
și lansează cântece clasice
cu un ritm aproape imposibil.
Dar există o mică minoritate care susține
că Bob Dylan fură cântecele altora.
2004. Brian Burton, numit Șoarecele Primejdios,
ia "Albumul Alb" al lui Beatles,
îl combină cu "Albumul Negru" al lui Jay-Z
și creează "Albumul Gri".
"Albumul Gri" devine instantaneu senzație online,
iar casa de discuri Beatles trimite nenumărate
scrisori de întrerupere și interzicere "pentru competiție nedreaptă
și diluarea proprietății noastre valoroase"
Ei bine, "Albumul Gri" este un remix.
E media audio nouă creată din media audio veche.
A fost făcută folosind aceste trei tehnici:
copiază, transformă și combină.
Așa se remixează. Iei cântece existente,
le ciopârțești, transformi piesele,
le combini din nou
și ai un cântec nou, dar acest cântec nou
e clar alcătuit din cântece vechi.
Dar astea nu sunt doar componentele remixului.
Cred că astea sunt elementele de bază ale întregii creativități.
Cred că totul e un remix.
Cred că ăsta e un mod mai bun de a percepe creativitatea.
Să ne întoarcem în 1964 și să ascultăm
de unde au venit unele cântece de început ale lui Dylan.
Vom compara, ascultându-le unul după altul.
Primul cântec pe care-l veți auzi
e "Nottamun Town". E o melodie populară tradițională.
Apoi veți auzi "Masters of War" a lui Dylan.
Jean Ritchie: ♫ În orașul Nottamun, niciun suflet nu privește afară,♫
♫ niciunul nu privește în sus, niciunul nu privește în jos. ♫
Bob Dylan: ♫ Veniți, voi, stăpâni ai războiului, ♫
♫ cei ce construiți arme mari și avioane ale morții, ♫
♫ voi ce construiți toate bombele. ♫
Kirby Ferguson: OK, e aceeași melodie și aceeași structură de ansamblu.
Următoarea piesă e "The Patriot Game",
compusă de Dominic Behan.
Alături veți auzi "With God on Our Side," a lui Dylan.
Dominic Behan: ♫ Veniți, voi toți, tineri rebeli ♫
♫ și ascultați ce cânt, ♫
♫ căci iubirea de țară e un lucru mare. ♫
Bob Dylan: ♫ Oh, numele meu nu contează, ♫
♫ vârsta înseamnă și mai puțin, ♫
♫ țara din care vin se numește Midwest. ♫
KF: În acest caz Dylan admite
că trebuie să fi auzit "The Patriot Game", dar a uitat de el,
apoi, când melodia i-a reapărut în creier,
a crezut că era cântecul lui.
Ultima, "Who's Going To Buy You Ribbons",
e o altă melodie populară tradițională.
Următoarea e "Don't Think Twice, It's All Right".
Aici versurile seamănă.
Paul Clayton: ♫ N-are niciun rost să stai să oftezi, dragă ♫
♫ și n-are rost să stai și să plângi. ♫
BD: ♫ N-are rost să stai să te-ntrebi, copilă, ♫
♫ dacă n-ai înțeles până acum, ♫
♫ n-are rost să stai să te-ntrebi, copilă, ♫
♫ nu va rezolva nimic. ♫
KF: OK, sunt multe similare.
S-a estimat că două treimi din melodiile folosite de Dylan
în cântecele sale de început au fost împrumutate.
Asta e destul de obișnuit printre cântăreții folk.
Iată sfatul idolului lui Dylan, Woody Guthrie.
"Cuvintele sunt parte importantă.
Nu-ți face griji de melodie. Ia o melodie,
cântă sus când timbrul e jos,
cântă ritmat când se cântă lent, și te-ai ales cu o nouă melodie.
(Râsete) (Aplauze)
Asta-i exact ce a făcut Guthrie
și sunt sigur că toți recunoașteți rezultatele.
(Muzică)
Știm melodia asta, da? O știm?
De fapt n-o știți.
Este "When the World's on Fire", o melodie foarte veche,
în acest caz interpretată de Carter Family.
Guthrie a adaptat-o în "This Land Is Your Land."
Așadar, Bob Dylan, ca toți cântăreții folk, a copiat melodiile,
le-a transformat, le-a combinat cu versuri noi
care erau frecvent un amalgam propriu
din versurile anterioare.
Legile dreptului de autor și de brevetare americane
sunt concepute contrar noțiunii că folosim munca altora.
În schimb, legile americane și de peste tot din lume
impun o analogie cam stângace cu proprietatea.
Poate munca creativă e într-adevăr o proprietate,
dar e o proprietate la care toți contribuim,
creațiile pot prinde rădăcină și crește
numai când pămîntul a fost pregătit.
Henry Ford a spus odată, "N-am inventat nimic nou.
Simplu, am asamblat descoperirile altor oameni
în spatele cărora sunt secole de muncă.
Progresul să întâmplă când toți factorii de care depinde
sunt copți și astfel devine inevitabil."
2007, iPhone își face debutul.
Apple neîndoielnic ne aduce această inovație devreme,
dar vremea sa se apropia pentru că tehnologia de bază
evoluase de zeci de ani:
multi-touch, sistemul de control al unui dispozitiv
prin atingerea ecranului.
Iată-l pe Steve Jobs prezentând multi-touch
și făcând o glumă prevestitoare.
Steve Jobs: Am inventat o nouă tehnologie
numită multi-touch.
Putem face gesturi digitale multiple
și, vai, ce l-am patentat. (Râsete)
KF: Adevărat, dar iată multi-touch în acțiune.
Asta a fost de fapt la TED cu un an în urmă.
Acesta e Jeff Han, iar acesta e multi-touch.
E aceeași fiară, cel puțin.
Să auzim ce are de spus Jeff Han
despre această găselniță a tehnologiei.
Jeff Han: Detectarea multi-touch nu e nimic nou,
nu e complet nouă. Unii ca Bill Buxton
s-au jucat cu ea prin anii '80.
Tehnologia nu-i partea cea mai grozavă în momentul de față
ci mai degrabă noua sa accesibilitate.
KF: E franc despre faptul că nu e nouă.
Prin urmare nu a patentat multi-touch în întregime,
ci mici părți de detaliu.
În aceste detalii vedem clar
lagea brevetelor contrazicându-și propria intenție:
anume de a promova progresul creațiilor valoroase.
Iată primul slide-to-unlock produs vreodată.
Asta-i tot. Apple a patentat asta.
Un brevet de 28 de pagini, dar voi rezuma ce cuprinde.
Atenție, divulg: Deschiderea telefonului
prin alunecarea unui buton cu degetul. (Râsete)
Exagerez doar un pic. E un brevet cuprinzător.
Ei bine, oare poate cineva poseda această idee?
În anii '80 nu existau brevete de software,
de fapt Xerox a fost pionierul interfeței grafice pentru utilizator.
Ce-ar fi dacă ei ar fi patentat
meniurile pop-up, bara de derulare, desktopul cu pictograme
care arată ca dosare și coli de hârtie?
Ar fi supraviețuit tânărul și neexperimentatul Apple
asaltului juridic al unei companii
mult mai mari și mai mature ca Xerox?
Ideea că totul e un remix poate părea evident
până când tu ești cel remixat.
De exemplu ...
SJ: Picasso avea o vorbă.
Spunea: "Artiștii buni copiază. Artiștii geniali fură."
Iar noi, știți bine,
întotdeauna am fost nerușinați în furtul marilor idei.
KF: OK, asta era în '96. Iată-ne în 2010.
"Voi distruge Android pentru că e un produs furat"
(Râsete)
"Sunt dispus să pornesc un război nuclear pentru asta" (Râsete)
Cu alte cuvinte marii artiști fură, dar nu de la mine.
(Râsete)
Economiștii sociologi ar putea-o numi aversiune față de pierdere.
Avem o puternică predispoziție spre a proteja
ceea ce considerăm că e al nostru.
Nu avem aversiune similară față de copierea
a ceea ce aparține altora, facem asta nonstop.
Deci iată ecuația la care ne uităm.
Avem legi care tratează lucrările creative drept proprietate,
plus recompense sau negocieri în cazuri de încălcare,
plus uriașe onorarii juridice
ca să te protejezi în instanță,
plus prejudecăți cognitive împotriva pierderilor percepute.
Așa arată în ansamblu.
Așa arată ultimii patru ani de procese
în domeniul smartphone.
Promovează asta progresul artelor utile?
1983. Bob Dylan are 42 de ani, iar vremea sa
pe scena culturală a apus de mult.
Înregistrează un cântec "Blind Willie McTell",
numit după cântărețul de blues, iar cântecul
e un voiaj în trecut, în timpuri mai întunecate,
dar mai simple, o vreme când muzicieni ca Willie McTell
aveau puține iluzii pentru ce făceau.
"Le salt de la alți compozitori,
dar le aranjez în felul meu."
Cred că asta-i ce facem în esență.
Creativitatea noastră vine dinafară, nu dinăuntru.
Nu suntem auto-fabricați. Suntem dependenți de alții,
și admițând asta față de noi înșine nu este
acceptarea mediocrității sau non-originalității.
E o eliberare din prejudecățile noastre,
și un imbold să nu ne așteptăm la atât de mult de la noi înșine
ci pur și simplu să începem.
Mulțumesc mult. Am fost onorat să fiu aici.
Mulțumesc. (Aplauze)
Mulțumesc. Mulțumesc. (Aplauze)
Mulțumesc. (Aplauze)