אנחנו נתחיל ב1964.
בוב דילן בן 23 והקריירה שלו
בדיוק מגיעה לשיאה.
מכנים אותו קולו של דור,
והוא מייצר שירים קלאסיים בזה אחר זה
לכאורה בקצב בלתי אפשרי,
אולם קיים מיעוט קטן של מתנגדים, אשר טוען
שבוב דילן גונב שירים של אחרים.
2004. בראין ברטון, הידוע בשם דנג'ר מאוס,
נוטל את "האלבום הלבן" של החיפושיות,
ומצרף אותו יחד עם "האלבום השחור" של ג'יי-זי
על מנת ליצור את "האלבום האפור".
"האלבום האפור" הופך לסנסציה מיידית ברשת,
וחברת התקליטים של החיפושיות שולחת אין ספור
מכתבים התובעים לחדול בשל "תחרות לא הוגנת
ודילול של החומרים יקרי ערך שלנו".
כעת, "האלבום האפור" הוא רמיקס.
זוהי מדיה חדשה שנוצרה ממדיה ישנה.
היא נוצרה על ידי שימוש בשלוש שיטות:
העתקה, שינוי ושילוב.
כך עושים רמיקס. לוקחים שירים קיימים,
קוצצים אותם, משנים את החתיכות,
ומחברים אותם בחזרה יחדיו,
ויש לכם שיר חדש, אולם השיר החדש
מורכב בבירור משירים ישנים.
אבל אני חושב שאין אלו רק המרכיבים של עריכת רמיקס.
אני חושב שאלו הם מרכיבי היסוד של כל יצירתיות.
אני חושב שהכל הוא רמיקס,
ואני חושב שזו דרך טובה יותר לחשוב על יצירתיות.
בסדר, בואו נחזור ל1964 ובואו נקשיב
מהיכן הגיעו כמה מהשירים המוקדמים של דילן.
נערוך כמה השוואות זה לצד זה.
בסדר, השיר הראשון שתשמעו
הוא "נוטמן טאון" זהו שיר עם מסורתי.
אחריו, תשמעו את "אדוני המלחמה".
ג'ין ריצ'י: בנוטמן טאון, אף נשמה לא מציצה החוצה,
ואף נשמה אינה מביטה למעלה, אף נשמה לא מביטה מטה.
בוב דילן: בואו אתם אדוני המלחמה,
אתם שבונים תותחים עצומים, אתם שבונים מטוסי מוות,
אתם שבונים את כל הפצצות.
קירבי פרגוסון: אוקי, אז זו אותה נעימה בסיסית
ואותו מבנה כללי. הבא הוא "משחק הפטריוט",
של דומיניק בהאן. לצידו,
תשמעו את " עם אלוהים לצידנו" של דילן.
דומיניק באהן: בואו כל המורדים הצעירים,
והקשיבו בזמן שאשירה,
כי אהבת הארץ היא דבר נורא.
בוב דילן: שמי הוא לא כלום,
וגילי חשוב אף פחות,
הארץ ממנה אני בא היא המערב התיכון.
ק"פ: בסדר, אז במקרה הזה, דילן מודה
שהוא היה חייב לשמוע את "משחק הפטריוט", הוא שכח זאת,
והשיר איכשהו בצבץ ועלה חזרה מעלה
במוחו, והוא פשוט חשב שזה שיר שלו.
אחרון, זהו " מי יקנה עבורך סרטים,"
שיר עם מסורתי נוסף.
לצידו "אל תחשבי פעמיים, זה בסדר."
כאן העניין הוא יותר סביב המילים.
פול קלייטון: אין טעם לשבת ולהאנח כעת,
יקירתי, ואין טעם לשבת ולבכות כעת.
בוב דילן: אין טעם לשבת ולהתפלא כעת, בייבי,
אם אינך יודעת עד עכשיו,
ואין טעם לשבת ולהתפלא, בייבי,
איכשהו זה לא יעזור.
ק"פ: אוקי, כעת יש רבים כאלו.
מוערך ששני שליש מהנעימות
שדילן עשה בהן שימוש בימיו המוקדמים הושאלו.
זה טיפוסי מאוד בקרב זמרי עם.
הנה עצתו של האליל של דילן, וודי גאת'רי.
" המילים הן שחשובות.
אל תדאגו לגבי המנגינות, קחו מנגינה,
שירו גבוה היכן שהם שרים נמוך,
שירו מהר היכן שהם שרים לאט ויש לכם מנגינה חדשה".
(צחוק) (מחיאות כפיים)
וזה, זה מה שגאת'רי עשה כאן בדיוק,
ואני בטוח שאתם מכירים את התוצאה.
(מוסיקה)
אנחנו מכירים את המנגינה הזו, נכון? אנחנו מכירים אותה?
בעצם אתם לא מכירים אותה.
זו " כאשר העולם עולה באש" מנגינה ישנה מאוד,
במקרה הזה היא מבוצעת על ידי משפחת קרטר.
גאת'רי עיבד אותה ל "הארץ הזו היא ארצך".
אז, בוב דילן, כמו כל זמרי העם, העתיק מנגינות,
הוא שינה אותם, הוא צרף להם מילים חדשות
אשר פעמים רבות היו תבשיל חדש
ממרכיבים ישנים.
כעת, חוקי זכויות יוצרים ופטנטים אמריקאיים נוגדים
את הרעיון הזו שאנו בונים על עבודתם של אחרים.
במקום זאת, חוקים אלו וחוקים סביב העולם
עושים שימוש באנלוגיה מוזרה של רכוש.
כעת, עבודה יצירתית עשויה בהחלט להיות דומה לרכוש,
אולם זהו רכוש שכולנו בונים עליו,
ויצירות יכולות לשלוח שורש ולגדול רק
כאשר הקרקע הוכנה עבורן.
הנרי פורד אמר פעם, "מעולם לא המצאתי דבר חדש.
פשוט הרכבתי יחד המצאות של אנשים אחרים
אשר מאחוריהם היו מאות שנות עבודה.
קדמה מתרחשת כאשר כל הגורמים שמרכיבים אותה
קיימים ואז היא בלתי נמנעת".
2007. האייפון עורך את הופעת הבכורה שלו.
אפל בהחלט מקדימה להביא לנו את החדשנות הזו,
אבל זמנה מגיע כיוון שהטכנולוגיה העיקרית
התפתחה במשך כמה עשורים.
זה המולטי טאצ' (ריבוי מגע), השולט במכשיר
על ידי מגע בתצוגה.
הנה סטיב ג'ובס מציג את המולטי טאצ'
תוך התבדחות מבשרת רעות
סטיב ג'ובס: והמצאנו טכנולוגיה חדשה
הנקראת מולטי טאצ'.
אתם יכולים לבצע מחוות תוך שימוש במספר אצבעות,
ואנו בהחלט הוצאנו על כך פטנט. (צחוק)
ק"פ: אולם, הנה המולטי טאצ' בפעולה.
כאן בTED, למעשה כמעט שנה מוקדם יותר.
זהו ג'ף האן, והנה ראו זהו מולטי טאצ'.
לפחות, זו אותה חיה.
בואו נשמע מה יש לג'ף האן לומר על
הטכנולוגיה החדישה הזו.
ג'ף האן: תחושה של מולטי טאצ' אינה --
חדשה לחלוטין. אני מתכוון אנשים כמו ביל בקסטון
השתעשעו עימה במהלך שנות השמונים.
הטכנולוגיה אינה, אתם יודעים, הדבר המרגש ביותר כאן
ברגע זה אולי מלבד הנגישות החדשה שלה.
ק"פ: כך שהוא כן למדי בנוגע לכך שהיא אינה חדשה.
כך שזה לא מולטי טאצ' כמכלול שעליו הוצא פטנט.
אלא חלקים קטנים ממנה,
ובתוך הפרטים הקטנים האלו
ניתן לראות בבהירות כיצד חוק הפטנטים סותר את כוונתו:
לעודד קידום אומנויות שימושיות.
הנה ה"החלק לפתיחה" הראשון בעולם.
זה כל העניין. אפל הוציאה על כך פטנט.
זהו פטנט על תוכנה בן 28 עמודים, אבל אני אסכם
את מה שהוא מכסה. זהירות ספויילר: הוא פותח את נעילת הטלפון
על ידי החלקה של אייקון. (צחוק)
אני קצת מגזים. זהו פטנט רחב.
כעת, האם מישהו יכול להיות הבעלים של הרעיון הזה?
עכשיו, בשנות השמונים לא היו פטנטים על תוכנות,
וזו הייתה זירוקס שהייתה חלוצת ממשק המשתמש הגרפי.
מה היה קורה אם הם היו מוציאים פטנט על תפריטים קופצים,
על פסי גלילה, על שולחנות עבודה עם אייקונים שנראים כמו תיקיות
וגיליונות נייר?
האם אפל הצעירה וחסרת הניסיון
היתה שורדת מתקפה משפטית מחברה גדולה
ובוגרת בהרבה כמו זירוקס?
כעת, הרעיון הזה שהכל הוא רמיקס עשוי להישמע
כהגיון פשוט עד אשר עורכים לכם רמיקס.
למשל...
סטיב ג'ובס: אני מתכוון, לפיקאסו היתה אימרה.
הוא אמר, "אמנים טובים מעתיקים. אמנים גדולים גונבים".
ואנחנו, כידוע,
תמיד היינו חסרי בושה לגבי גניבה של רעיונות גדולים.
ק"פ: אוקי, זה היה בשנת 96. וכעת הנה ב 2010.
"אני עומד להשמיד את אנדרואיד כי זה מוצר גנוב".
(צחוק)
אני מוכן להגיע למלחמה תרמו-גרעינית סביב זה".
בסדר, במילים אחרות, אמנים גדולים גונבים, אבל לא ממני.
(צחוק)
כעת, כלכלנים התנהגותיים עשויים לכנות התנהגות שכזו כשנאת הפסד.
יש לנו נטייה חזקה להגן
על מה שאנו חשים שהוא שלנו.
אין לנו סלידה כזו בנוגע להעתקה
של מה ששייך לאנשים אחרים, כי אנחנו עושים זאת כל הזמן.
אז הנה סוג המשוואה עליה אנו מביטים.
יש לנו חוקים שבאופן יסודי רואים עבודה יצירתית כרכוש,
ובנוסף תגמולים עצומים או הסדרים
בתיקים של הפרת זכויות, כולל הוצאות משפט
להגן על עצמך בבית המשפט,
ובנוסף הטיות קוגנטיביות נגד מה שנתפס כהפסד.
והשורה התחתונה נראית כך.
אלו הן התביעות המשפטיות בארבע השנים האחרונות
בתחום הטלפונים החכמים.
האם זה מעודד קדמה של אומנויות שימושיות?
1983. בוב דילן בן 42, והזמן שלו
באור הזרקורים התרבותי עבר מזמן.
הוא מקליט שיר שנקרא" ווילי מקטיל העיוור",
על שמו של זמר הבלוז, והשיר
הוא מסע לעבר, לזמנים חשוכים בהרבה,
אבל פשוטים יותר, זמן בו למוזיקאים כמו ווילי מקטל
היו אשליות מעטות לגבי מה שהם עשו.
"אני חוטף אותם מיוצרים אחרים
אבל מסדר אותם בדרך שלי".
אני חושב שזה עיקר מה שאנו עושים.
היצירתיות שלנו מגיעה מבחוץ ולא מבפנים.
אנחנו לא תוצר של מעשה ידינו. אנחנו תלויים האחד בשני,
והכרה בכך כלפי עצמנו אינה אימוץ
של בינוניות והעתקה.
זהו חופש מתפיסה מוטעית,
ותמריץ שלא לצפות להרבה כל כך מעצמנו
ופשוט להתחיל.
תודה רבה לכם. זה היה לי לכבוד להיות כאן.
תודה לכם. (מחיאות כפיים)
תודה רבה. תודה רבה. (מחיאות כפיים)
תודה רבה. (מחיאות כפיים)